Charlotte Jacobi

Parfumerie
Douglas

IKAR

Charlotte Jacobi

DIE DOUGLAS SCHWESTERN

Eine Familiensaga über die Geschichte der Parfümeriekette Douglas

Copyright © 2020 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel, punchdesign

acket photos © by shutterstock.com, Elisabeth Ansley/Trevillion Images

Translation © 2022 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-4847-8

Prolog

1897

Marie Carstensová zvedla citlivý nosánek k letní obloze v Hamburku a nasála vzduch. Cítila tolik vůní! Vonělo to tady po koření, kávě, po dalekém světě, květinách, dobrodružství a svobodě. Jedenáctiletá holčička šla toho teplého červencového rána roku 1897 nakupovat s paní Fehlingovou, která pro rodinu vařila. Sotva mohla uvěřit svému štěstí. Ráno stále ustaraná nevlastní matka prohlásila, že je objednaná s Mariinou mladší sestrou k lékaři, a kuchařka že se má v její nepřítomnosti postarat o starší dceru. To znamenalo pro Marii několik hodin bez přísných a úzkostlivých pohledů.

Odile Carstensová si pořád s něčím dělala starosti. Nejradši by dcery vůbec nespustila z očí.

Marie se doma cítila jako ve zlaté kleci. Na vlastní matku, která krátce po narození o dva roky mladší Anny zemřela na choleru, si nevzpomínala. Ale pečlivější a úzkostlivější než Odile, s níž se ovdovělý dívčin otec po roce oženil, nemohla být ani biologická matka! Před nedávnem nakázala paní Fehlingové, aby každé jídlo vařila tak dlouho, dokud nezničí všechny bakterie. Ačkoliv Marie věděla, že bakterie jsou neviditelné, nevědomky hledala na talíři malá zvířátka. Ale jídlo bylo tak chutné, že na své pochybnosti rychle zapomněla.

Z přemýšlení ji najednou probral ošklivý zápach. Nakrčila nosík. Nebylo divu, přišly právě na rybí trh. Marie měla ráda davy lidí a tváře rybářů, ze kterých mohla vyčíst mořeplavecká dobrodružství. Míň se jí už zamlouval zápach ryb. Když některé nebyly úplně čerstvé, hned to poznala. Ta mrtvá stvoření s lesklou šupinatou kůží a vydutýma očima jí připadala hrůzostrašná. Při pomyšlení, že bude muset později rybu sníst, se jí zvedal žaludek. Rychle odvrátila zrak – a dívala se přímo do tváře krásné dámy, která zůstala stát vedle ní. Marie ucítila nádhernou příjemnou vůni, která z noblesně oblečené ženy po dvacítce vycházela. Voněla skutečně kouzelně. Asi po vanilce… Vanilkou voněl také tabák v tatínkově dýmce. Když se po dlouhé době vrátil, Marie lačně vdechovala známou vůni. Podle ní poznala, že Heinrich Carstens je zpátky z jedné ze svých četných cest. Když byl doma, nebyly sestry tolik vydané napospas úzkostlivosti nevlastní matky, otec ji svým vlivem usměrňoval.

Ve vůni neznámé ženy rozeznala Marie ještě náznak růží a něčeho vzrušujícího, co nedokázala určit.

„Vy ale krásně voníte,“ vylétlo z ní a zářivě se na dámu usmála.

„Marie,“ pokárala ji hubená kuchařka. „Vzpomeň, co ti říká matka, nemáš mluvit s cizími lidmi.“

Dívenka se zastyděla a sklopila oči.

„Vždyť se nic neděje,“ povzbudila ji kráska. „Znám tu malou. Je to Maria Carstensová – můj muž a její otec jsou dobrými obchodními přáteli.“

„Nikdo mě neoslovuje Maria, všichni mi říkají Marie,“ vysvětlila holčička.

Paní Fehlingová se na mladou ženu pozorně zadívala a konečně ji poznala: „Ach, paní Kolbeová… Promiňte, že jsem si vás hned nevšimla, milostivá paní.“

Kuchařka obvykle působila velmi sebejistě, ale teď Marie viděla, jak je jí nepříjemné, že přítelkyni svých pánů hned nepoznala. Byla na tom stejně. Dosud si paní Kolbeové nikdy nevšimla. Což nebylo divu, protože v řídkých případech, kdy otec u jejich nevlastní matky prosadil, aby pozvali přátele na večeři nebo čaj, posílala obě dcerky nahoru do pokojů, jakmile se s hosty jen krátce pozdravily. Navíc se Odile při takových příležitostech neustále obávala, že hosté budou vyzvídat a špehovat.

„Vzpomínáš si na mě, Marie?“ zeptala se paní Kolbeová, a Marie rozpačitě zavrtěla hlavou.

„To nevadí,“ usmála se dáma. „Já na tvém místě bych si taky tolik dospělých nezapamatovala. Ale těší mě, že se ti líbí moje vůně. Je to parfém. Tím se dámy – a někdy také pánové – postříkají, aby hezky voněli. Znáš to určitě u mýdel. Můj muž je vyrábí. Voní také krásně, i když ne tak silně jako parfémy.“

Marie se pohledem na kuchařku ujistila, že je v pořádku, když se s milou dámou baví. Povzbudivě se na ni usmála. „Výrobky od paní Kolbeové přece znáš,“ podotkla kuchařka. „Čínské nebeské mýdlo používáš každý den.“

„Ano,“ přikývla Marie. „Voní tak nádherně. Vždycky, když si umyju ruce, ještě si k nim dlouho čichám.“

„To je dobře,“ zasmála se Berta Kolbeová. Potom ji něco napadlo. „Jestli chceš, můžeš mě doprovodit. Potřebuju nutně nový parfém a chci se zastavit v parfumerii. Třeba pro tebe najdeme taky něco hezkého.“

Marie cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Vždycky toužila podívat se do parfumerie, ale nevlastní matka jí to nedovolila. Obchod plný krásných vůní! Prosebně se podívala na kuchařku. „Smím?“

Paní Fehlingová zaváhala. „No, já nevím. Měla bych vlastně požádat panstvo o svolení.“

„To si uvědomuju,“ souhlasila Berta Kolbeová. „Taky bych to od svého personálu očekávala. Ale znám Mariiny rodiče opravdu dobře a jsem si jistá, že její otec,“ nápadně to slovo zdůraznila, „by nic nenamítal. Když už takovou příležitost máme, měly bychom ji využít.“

Marie měla pocit, že se rozhovor mezi oběma ženami odehrává ještě na jiné úrovni. Často to u dospělých pozorovala: Něco říkali, a současně tím posílali dál nevyslovené poselství. V takových případech mluvili nějak jinak, důrazněji, a významně se na sebe dívali.

Jestlipak paní Kolbeová ví, že ji nevlastní matka ve své přehnané úzkostlivosti vyloženě vězní? Proto zmínila jen otce a řekla, že by proti tomu určitě nic neměl. Ať už bylo její tiché poselství jakékoliv, kuchařka pochopila.

Paní Fehlingová tedy souhlasila. „Tak dobře. Být s paní Kolbeovou je pro tebe jistě zajímavější než se mnou, starou kuchařkou.“ Marie chtěla něco namítnout a ujistit ji, že není stará a její společnost není nudná, ale žena jen mávla rukou. „Vždyť je dobře. Důležité je jen, abychom přišly domů společně.“

Ženy si opět vyměnily významný pohled a Marie si byla jistá, že si tím slíbily, že nevlastní matce o jejím dobrodružství nic neřeknou. Čímž bylo všechno ještě dobrodružnější!

„Tak domluveno,“ prohlásila Berta Kolbeová. „Za hodinu se tady zase sejdeme?“

„Budu zde,“ potvrdila paní Fehlingová a usmála se.

Berta Kolbeová šla s Marií přímo do malé parfumerie firmy Dralle na ulici Monckenberg. „O tom se nesmí dozvědět můj muž,“ zašeptala děvčátku spiklenecky. „Dralle totiž také vyrábí jemná mýdla, takže je to naše konkurence. Ale já mám prostě ráda jejich parfémy. Kromě toho nemůže uškodit, když se seznámíme s tím, co je na trhu.“

Rozrušená Marie se najednou cítila hrozně důležitá a vážně přikývla. Teď tedy má s paní Kolbeovou tajemství.

Dveře obchodu slibně zacinkaly a současně ji ovanula omamná směsice vůní. Jako omámená a oslepená se Marie rozhlédla a cítila se jako v ráji. Všude, kam se podívala, stály umělecky ztvárněné broušené flakony, v nichž se třpytily kapaliny nejrůznějších barev. Jako v pohádkovém paláci, pomyslela si okouzleně.

V tu chvíli k nim přistoupila dáma – prodavačka, která si vzhledem a elegancí nezadala s továrníkovou manželkou. „Dobrý den, paní Kolbeová,“ pozdravila ji překvapeně, ale srdečně. „Čemu vděčíme za tu čest? A koho jste s sebou přivedla?“

„To je Marie Carstensová,“ představila Berta dívku.

Marie udělala pukrle.

„Moc mě těší, že tě poznávám, Marie,“ prohodila přátelsky dáma s pečlivě učesaným blond drdolem.

„Ta malá se zajímá o parfémy, doufám, že pro ni najdete vhodnou vůni,“ vysvětlila Berta Kolbeová.

„Uvidíme,“ zamumlala prodavačka a vzala z police obzvlášť pěkně vypadající flakon. „To je Extrait de Lilas, úplně nový dámský parfém od Delettreze.“

„To znamená šeřík,“ přeložila Marie.

„Umíš dobře francouzsky,“ pochválila ji prodavačka. „Určitě máte dobrého učitele. Připadá mi báječné, že se v dnešní době mladé ženy tento jazyk učí.“

„Děkuju,“ odpověděla dívenka pyšně. „Náš učitel francouzštinu ani tak moc dobře neovládá. Ale moje nevlastní matka pochází z Alsaska-Lotrinska. Doma se mnou velmi často mluví francouzsky.“

„To máš štěstí,“ odvětila prodavačka. „Až budeš jednou cestovat, všechny dveře ti budou otevřené.“

Marie, která dosud považovala za samozřejmost, že umí francouzsky, se zaradovala: aspoň prostřednictvím jazyka jim matka přibližuje část širého světa.

Přejela opatrně prstem po flakonu a přitom se rozhlížela po regálech. Nadchlo ji, že všechny ty lahvičky jsou tak krásné, koneckonců přechovávaly nejkrásnější parfémy na světě. Nechtěla ani pomyslet, že tyhle tekuté klenoty – tak Marii připadaly – by byly naplněné do ošklivých nádob!

Mezitím prodavačka otevřela flakon a parfémem jí opatrně potřela zápěstí. „Vyzkoušíme, jestli opravdu voní po šeříku,“ poznamenala.

Marie ucítila na kůži příjemnou chladivost vzácné tekutiny. Zvedla zápěstí k nosu a hluboce se nadechla. Vůně byla úchvatná. Jako by se v jediné kapce koncentrovaly všechny šeříky světa.

„Zdá se, že se ti líbí,“ konstatovala prodavačka. Marie horlivě přikývla a dáma vyndala z police další nádhernou lahvičku. „Protože jsi tak chytrá, neprozradím ti, jak se tahle vůně jmenuje nebo jaké vonné látky obsahuje. Jsem zvědavá, jestli to uhádneš.“

„Vanilka,“ rozeznala Marie vůni hned, jak se rozšířila. „Připomíná mi tatínka, když kouří dýmku. Ale voní mnohem líp, elegantněji. Trochu jako parfém paní Kolbeové. A…,“ hledala vhodná slova. „Okouzluje mě. To se tatínkově dýmce nepodaří.“

Berta Kolbeová se zasmála. „Přesně tak, je to vanilka. Znám tabákovou vůni tvého otce – kouří stejný druh jako můj muž. Přišla jsi hned na dvě důležité věci. Za prvé, vždycky záleží na dávkování vůně, tedy na použitém množství. Nesmí to být ani moc, ani málo, a musí se hodit k ostatním složkám. A za druhé, vůně jsou nositeli vzpomínek. Každý člověk má vlastní vůni a k ní se musí parfém hodit. Proto stejný parfém voní na dvou různých lidech odlišně.“

Marie poslouchala s očima dokořán. „Vůně přinášejí vzpomínky?“ opáčila zamyšleně. „Když cítím skořici, myslím vždycky na paní Fehlingovou,“ připustila. „Určitě proto, že mi často peče skořicové šneky. Ty miluju.“

„Tak vidíš,“ potvrdila Berta Kolbeová. „Proto některé ženy parfémují své milostné dopisy. Aby byl jejich příjemce okouzlený vůní a cítil spojení s dámou svého srdce.“

Marie se začervenala. Nebyla zvyklá, že někdo mluví tak otevřeně o lásce.

„Chceš si vyzkoušet ještě nějaký parfém?“ zeptala se prodavačka, aby pomohla dívce z rozpaků.

Ta horlivě přikývla.

„Můžeš vyzkoušet až tři vůně po sobě,“ poučila ji prodavačka. „Víc raději ne, protože jinak by to tvoje čichové buňky zmátlo.“ Vykouzlila další flakon. „Jde zase o květinu – a o příběh, který je s tou vůní spojený. Už ses dozvěděla, že vůně jsou nositeli vzpomínek, a v důsledku toho má každá vůně také příběh, vlastně víc příběhů – každá žena, která ho používá, má ten svůj. Ale tenhle příběh je opravdu zvláštní. Jestli chceš, tak ti ho povím.“

„Ano, prosím,“ přisvědčila Marie vážně. „Ale nejdřív tu vůni.“

Prodavačka už chtěla flakon otevřít, ale Berta Kolbeová jí ho vzala se šarmantním úsměvem z ruky. „Zvládneme to samy.“

„Jistě, paní Kolbeová,“ zareagovala prodavačka uctivě. „Ozvěte se, kdybyste něco potřebovala.“ S těmi slovy se stáhla a začala rovnat lahvičky v policích.

Marie se za ní zklamaně dívala. Teď se tedy ten příběh nedozví. Bylo jí také trochu nepříjemné, že paní Kolbeová poslala prodavačku tak striktně pryč. Neodvážila se však zeptat na důvod, a tak mlčky přihlížela, jak otevírá flakon s medailonem hezké světlovlasé ženy z profilu, ze kterého se hned linula božská vůně.

„Fialky,“ poznala Marie okamžitě také v tomto případě.

„Máš opravdu moc dobrý čich,“ pochválila ji Berta Kolbeová. „Je to úplně nová vůně Marie-Louise od Edouarda Pinauda. Pojmenovali ji podle ženy na flakonu, která skutečně existovala. Milovala fialky, a proto se Pinaud rozhodl dát parfému fialkový nádech.“

„Ten parfém se jmenuje jako já,“ vyhrkla Marie. „Možná proto se mi tak líbí.“

„Marie-Louise byla milenka Napoleona,“ začala vyprávět Berta a Marii se ulevilo, že paní Kolbeová ten příběh zná. „Jeho žena Josefína měla naproti tomu ráda spíš růže. Kolem jejího zámku v Malmaison se rozprostírala velká zahrada s mnoha růžemi. Často je maloval slavný malíř Pierre-Joseph Redouté. A měla ráda také mošus a tou vůní se Napoleonovi za jeho nevěru pomstila.“

Na chvíli se zarazila a přemýšlela, jestli je toto téma vhodné pro dětské uši. Když viděla Mariin fascinovaný výraz, pokračovala: „Nakonec císař Josefínu kvůli Marii-Louise opustil. Pomstila se mu tím, že v jeho pokojích nastříkala spoustu vůně mošusu, kterou nemohl vystát.“

Marie se zachichotala.

„Napoleon musel velice trpět, protože mošus voní dlouho, déle než kterákoliv jiná vůně.“

Dívka chápavě přikývla. „Chudák Napoleon. Nepřipadá mi, že mošus voní obzvlášť dobře.“ Potom se zeptala: „Byl s Marií-Louisou aspoň šťastný?“ Nechtěně pomyslela na své rodiče a přemýšlela, jestli je otec se svou druhou ženou vůbec šťastný. Moc tomu nevěřila.

Továrníkova manželka zavrtěla hlavou. „Ne, když Napoleon prohrál všechny války, odcizila se mu. Přestěhovala se do Parmy, kde se zamilovala do vůně fialek, které tam ve velkém množství rostou. Stejně jako kdysi byla Josefína symbolem růží, stala se Marie-Louise symbolem pro fialky.“

„Myslím, že fialky jsou taky moje vůně,“ potvrdila Marie. „Vůně všech Marií.“

Paní Kolbeová se usmála. „Ráda ti ji daruji.“

„Ach,“ ujelo ohromené dívce. „To je opravdu báječné, mockrát děkuju.“

„Je mi potěšením,“ zářila paní Kolbeová.

Náhle se dívčina tvář zachmuřila.

„Co se děje?“ zeptala se továrníkova žena ustaraně. „Vůně se ti přece jen nelíbí? Můžeme vybrat jinou.“

„Myslím, že to maminka nedovolí. Určitě se bude hrozně zlobit.“

Paní Kolbeová se k ní sklonila. „Nemusí se o tom dozvědět. Lahvičku si můžeš někam schovat a čas od času si k ní jen přivonět. Každá holčička potřebuje svá malá tajemství. Pokud jsou hezká, je to v pořádku.“

„Dobře,“ souhlasila Marie. „Tak mi tu vůni můžete darovat.“

O půl hodiny později se Marie stále ještě cítila jako v ráji. Protože jim zbylo trochu času, pozvala ji paní Kolbeová na čaj a koláč do exkluzivní kavárny Hübner. Byla to kavárna pro nejlepší společnost. Navštěvovala ji, jak Marie věděla, hraběnka Marie von Bismarck-Schönhausen, dcera dřívějšího říšského kancléře. Další jmenovkyně. A objednával zde dokonce osobní kuchař císaře.

Marie pila čaj a pojídala chutný koláč – samozřejmě Hübnerův oblíbený marcipánový – a přitom opakovaně dávala zápěstí k nosu, aby si přivoněla. „Mám pocit, že po parfému chutná i ten koláč,“ zamumlala.

„Ani se nedivím,“ podotkla Berta Kolbeová. „Oboje je spojené s chuťovými buňkami.“ Zamyšleně se usmála. „Udivuje mě, jak vynikající čich máš pro vůně. Před skoro sedmdesáti lety žil jeden mladý člověk, který měl stejnou schopnost. Vděčíme mu za naše současné nebeské mýdlo.“

Marie zvědavostí zapomněla kousat. „Kdo byl ten člověk?“ zajímala se.

„John Sharp Douglas. Podle něj je pojmenovaná naše firma. Byl to mladý Skot, který přišel v roce 1820 do Hamburku. Chtěl tu založit továrnu na mýdlo.“

„A proč to nechtěl udělat doma, tedy ve Skotsku?“ podivila se dívka.

„Měli tam na mýdlo moc vysoké daně. Víš, co jsou daně?“

„Peníze, které se musí platit státu. Tatínek se kvůli daním často zlobí.“

Berta se pousmála, vzala šálek a upila čaje. Marie fascinovaně pozorovala, jak při tom drží elegantně zdvižený malíček. „Vidíš. Johna Sharpa Douglase to taky rozčilovalo. Ve Skotsku to bylo, aspoň pokud jde o mýdlo, ještě mnohem horší než tady. Neměl chuť platit vysoké daně, a proto přišel do Hamburku.“

„A zalíbilo se mu tady?“ vyzvídala Marie.

„Moc se mu tu líbilo,“ přisvědčila Berta. „Já jsem ho už nepoznala, ale jeho synové, kteří později továrnu na mýdlo zdědili, to vyprávěli mému muži. Když sem připlul John Douglas na lodi, hned ho omámila vůně přístavu, vůně koření. Jeho synové tvrdili, že se zamiloval do Hamburku kvůli vůním.“

„To docela chápu. Taky miluju vůni našeho města.“

„John byl tedy už zamilovaný do města, ale pak se zamiloval ještě jednou – tentokrát do ženy,“ vyprávěla paní Kolbeová.

Marie se zachichotala.

„Johanna Beckerová byla překrásná příslušnice hanzy, viděla jsem ji na obrazech. Ti dva se vzali v roce 1830. Ve stejném roce, kdy se Douglas prosadil se svou továrnou na mýdlo. Johanna mu tedy přinesla štěstí.“ Odmlčela se a usmála se na Marii. „Moc mluvím. Vůbec se nedostaneš k jídlu.

Marie se udiveně podívala na svůj koláč. „Skoro jsem zapomněla, že ho mám na talíři. To se mi jinak nestává.“

„A čaj ti taky vystydne.“

Marie si rychle lokla čaje. „Přesto mi povězte, jak to bylo dál?“ prosila. „Je to tak napínavé, slibuju, že přitom budu jíst a pít.“

„Dobře,“ souhlasila paní Kolbeová. „Ten příběh mě taky neobyčejně fascinuje. Kde jsme to skončily?“

„Pan Douglas se v roce 1830 oženil a měl úspěch.“

„Správně. V tom roce se mu podařilo zjednodušit výrobní proces natolik, že začal nabízet své příjemně vonící mýdlo levněji – a víc lidí si ho mohlo dovolit. Předtím bylo velmi drahé.“

„Mohl je prodávat levněji, protože výroba byla rychlejší,“ zajímala se dívka.

„Ano, neboť doba, za kterou se mýdlo vyrobí, stojí peníze. Vzpomeň si na dělníky tvého otce v obchodě s obilím a kořením. Také od něj dostávají peníze. A čím více času na nějakou činnost potřebují, tím je výroba dražší.“

Marii to dávalo smysl.

„Teď si mohlo tedy víc lidí mýdlo dovolit, a tím stoupal Douglasův obrat. Skot už tehdy pochopil, čeho sis před chvílí všimla i ty.“

Dívka se na ni napjatě podívala.

„Že krásně vonící věci se musí elegantně a hezky zabalit. Co platí pro parfémy, jejichž flakony jsi obdivovala, platí i pro mýdla. John je nechával pěkně zabalit a označit a lidé mu je přímo rvali z ruky. Byl to fantastický úspěch. Také dobře věděl, jak své výrobky propagovat. Například nechal domácí lékaře Goetha a Schillera, aby mu dělali reklamu. Můj muž měl štěstí, že převzal obchod přesně před deseti lety – a jeho otec ho zase převzal před deseti lety od synů Johna Sharpa Douglase.“

Na Marii příběh udělal obrovský dojem. Určitě by bylo moc napínavé otevřít si vlastní obchod, jako ten pan Douglas. Nejlépe krásnou parfumerii, jakou jí paní Kolbeová dnes ukázala.

* * *

Rodina Carstensova s personálem obývala dva byty ve třetím patře a podkroví nájemního domu na ulici Isebe 89 v elegantní čtvrti Harvestehude. Otec se vypracoval od mlynáře k úspěšnému obchodníkovi s obilím a kořením, takže se před pěti lety přestěhovali z mlýna v holštejnském Kellinghusenu do Hamburku. Ačkoliv Marie svůj domov na malebném kanálu řeky Isebe měla moc ráda, po výletu do světa krásných vůní ji návrat domů spíš rozčaroval. Mariina nevlastní matka a Anna se mezitím vrátily a Odile se kvůli tomu, že starší dcera ještě není doma, chovala přímo hystericky. Sotva vkročily do dveří, zasypala ubohou paní Fehlingovou výčitkami, jak si to představuje vzít dceru na nákupy jako služebnou. Kuchařka si vyslechla výčitky beze slova a se skloněnou hlavou; Marie ji však dobře znala, a tak viděla, že je spíš rozzuřená než podrobená. Ačkoliv byla Odile kuchařčinou paní, Marii připadalo, že paní Fehlingová stojí tak nějak nad ní a je silnější. Přesto se ji pokusila bránit.

„Ale tatínek říkal, že máme víc chodit na čerstvý vzduch,“ připomněla.

Měla radši mlčet, protože se zloba nevlastní matky obrátila proti ní. Rozzlobeně se otočila k dceři a přistoupila k ní blíž. „Co je to z tebe cítit?“ změnila téma. „Jsi jako nějaká…,“ rozhořčením zalapala po dechu. „Kde s tebou paní Fehlingová vlastně byla?“

„Procházely jsme se jen tak městem. Víš přece, jak tam všechno silně voní po všem možném… tedy na trhu,“ zakoktala Marie.

Matka si ji nedůvěřivě prohlížela a s povzdechem pokrčila rameny. „Na tom už nesejde. Běž nahoru do pokoje. Řeknu Tinette, ať ti napustí lázeň, aby ses toho hrozného zápachu zbavila, než začne vyučování. Je to k nevíře.“

Marie s ulehčením vyběhla po schodišti do druhého bytu, kde se nacházely pokoje obou Carstensových dcer.

Kde je Anna? Sotva se mohla dočkat, až sestře, která byla její nejbližší důvěrnicí, poví o vzrušujícím odpoledni. A ukáže jí lahvičku parfému, kterou schovávala v kapse sukně.

Protože byla Anna dnes u lékaře, měly sestry výjimečně jen odpolední vyučování. Vedl je domácí učitel pan Kalkbrenner, šedivý muž s hlavou ve tvaru vajíčka, drátěnými brýlemi a sevřenými rty, který si s jejich přísnou matkou výborně rozuměl. Čerstvě vykoupaná Marie se při hodině matematiky trápila. Pro Annu byly naopak počty snadné, což její sestra nechápala. Jak nudný a pustý je svět čísel, pomyslela si Marie, jak šedivý ve srovnání s vonícím barevným světem, který poznala dopoledne.

Když pan Kalkbrenner přešel konečně na zeměpis, zajímalo ji to podstatně víc. Uvažovala, jak by to asi v té či oné části Země vonělo, a jestli má každá oblast vlastní vůni – jako italské město Parma, které voní po fialkách Mariiny jmenovkyně. Zeptala se učitele, ten se však na ni udiveně podíval a přes napůl sevřené rty prohlásil, že dopolední výlet jí patrně neudělal dobře. Marie si vyměnila rozzlobený pohled se sestrou. Rukou se dotýkala flakonku s parfémem v kapse. Lahvička skrývající její sny. Obsah, ve kterém spočívá její budoucnost.

„Konečně,“ zašeptala Anna, když se dveře otevřely a Marie se k ní vplížila do pokoje. „Myslela jsem, že už nepřijdeš. Nemůžu se dočkat, až mi všechno vypovíš. Nebyly jste jen na trhu, že?“

„Jak to víš?“ zeptala se Marie, zvedla přikrývku a vlezla k sestře do postele.

„Na rybím trhu to nevoní po parfému,“ prohlásila Anna.

„To je fakt,“ potvrdila starší sestra, sáhla do kapsy noční košilky a vytáhla lahvičku. „Skrývá se v ní tajemství,“ objasnila Anně. „A naše budoucnost.“

Sestra se napjatě posadila a pohladila špičkami prstů umělecký flakon.

„Je nádherný,“ zašeptala.

„Otevři lahvičku a přivoň si. Ale dávej dobrý pozor, ať ani kapku nevyleješ, nebo to zítra maminka pozná a bude ještě nedůvěřivější.“

Marie otevřela flakon a dala ho Anně pod nos. Holčička si přičichla a zavřela požitkářsky oči. „Voní božsky,“ zahorovala. „Odkud ho máš?“

Marie jí vypověděla celou příhodu. Tu noc, s lahvičkou parfému pevně v rukou, si obě sestry přísahaly: Až budou dospělé, otevřou si vlastní parfumerii a přivezou do Hamburku vonící kouzlo celého světa.

Část první

1909 - 1910

1

Odile Carstensová vzdychla a s trpitelským výrazem ve tváři si namazala rozpůlený krajíc chleba máslem. Krátce nato zasténala a své dílo zakončila trochou červené jahodové marmelády, jednou ze specialit paní Fehlingové. S dalším povzdechem přikývla, když jí komorník Konradi nabídl dolít kávu.

Anně bylo mezitím už dvacet. Všimla si, že sestra Marie si vyměnila vynervovaný pohled s babičkou Margaretou, které říkaly Grete. Od smrti manžela před pěti lety bydlela stará dáma k radosti svých vnuček v domě. Stálé vzdychání snachy jí lezlo na nervy stejně jako oběma dívkám. Anna věděla, že tatínek je na tom stejně, ale jako vždycky se Heinrich choval ke své ženě s obdivuhodnou trpělivostí. Jen mu krátce cuklo kolem ústního koutku, když odložil dnešní noviny Hamburský korespondent z 15. dubna 1909, aby věnoval manželce pozornost vyvolanou jejími neustálými povzdechy.

„Copak ti schází, moje milá?“ zeptal se starostlivě. „Něco tě snad trápí?“

Anna si znovu uvědomila, jak svého otce za chování k nevlastní matce obdivuje. Přes její opakované sténání se zdálo, že ji opravdu miluje. Vždycky na ni bral ohled, uspokojoval její potřeby a jednal s ní se stoickou andělskou trpělivostí.

Odile Carstensovou, dívčím jménem Duboisovou, poznal už jako velmi nervózní a úzkostlivou ženu. Způsobila to asi její rodinná historie: ztratila oba rodiče v útlém věku, do Hamburku se přestěhovala ze Štrasburku. Vychoval ji nyní už zemřelý strýc, který nebyl zrovna láskyplný.

„Ach,“ ozvala se Odile. „Trápí mě jen ty moje ustavičné bolesti hlavy.“

„Měla bys chodit častěji na čerstvý vzduch,“ vmísila se do rozhovoru Grete. Byla jediná z rodiny, která Odile občas ukázala, co si o jejím bědování myslí.

Odile věnovala bělovlasé staré paní pohled zároveň trpící i obviňující. Aby zabránil konfliktu, nebo spíš záchvatu pláče své ženy, kterým na pokárání jeho matky nejčastěji reagovala, vzal Heinrich rychle do ruky noviny: „Možná tě povzbudí tahle zpráva, moje milá. Jde o noblesní hotel Atlantik na březích Alsteru. 2. května ho konečně slavnostně otevřou.“

„To je tak vzrušující, tati,“ ozvala se Anna, která chtěla také přispět k uklidnění situace.

Obchodník s kořením se posadil zpříma, odkašlal si a začal předčítat. „Zabírá téměř celou čtvrť ohraničenou ulicemi Alster, Holzdamm a Alstertwiete. Budova ohromující svou jedinečností nejen v Hamburku.“

Článek dál popisoval, že stavba spojuje vnitřní nádheru s vysoce praktickým zařízením. Má dvě stě padesát pokojů s třemi sty lůžky a jedním stem koupelen, a dokonce vlastní potrubní poštu. Stane se určitě místem číslo jedna pro ubytování honorace.

Heinrich odložil noviny a navrhl: „Chtěl bych, abychom šli na inauguraci. Samozřejmě jsme dostali pozvání. Ještě jsem neměl příležitost ti o tom říct, drahá.“

Odile si jen povzdechla. „Nevím, Heinrichu, jestli to pro mě nebude příliš náročné.“

„Ale já bych se rád pochlubil na veřejnosti svou krásnou ženou,“ lichotil jí kupec, který se jako obvykle nenechal manželčinou špatnou náladou ovlivnit. „A oběma dcerami. A také matkou,“ dodal ještě.

Grete mávla rukou. „Jen jděte jednou sami, beze mne, staré ženy,“ odmítla, zatímco Odile sklopila oči a viditelně se cítila polichocená.

„Takže domluveno,“ zaradoval se otec. „Řekněte, prosím, Tinette, ať vám domluví termín u švadleny. Všechny potřebujete samozřejmě nové šaty.“

Marie se nemohla udržet a nadšeně zatleskala, čímž si hned vysloužila matčin nesouhlasný pohled.

„Promiň, maminko,“ omluvila se zdánlivě pokorně, ale oči se jí šibalsky blýskaly.

„Tak tedy,“ zavzdychala Odile. „Budeme se muset na ten den velmi pečlivě připravit. Budou tam jistě i nějací muži z dobrých rodin. Našim dcerám už je koneckonců přes dvacet, je nejvyšší čas.“

„Uvědomuješ si ovšem, že po svatbě budou muset odejít z bezpečného domu?“ nechala se cynicky slyšet Grete a Odile na ni vrhla zničující pohled.

Marie a Anna se zašklebily nad tím komentářem, který jim mluvil z duše. Neustálé matčiny připomínky, že je načase, aby se seznámily s vhodnými kandidáty sňatku, jim byly vysloveně nepříjemné. Každou neděli je posílala s Tinette jako garde na procházku po promenádě Jungfernstieg. Nedělní vycházky byly ve skutečnosti druhem seznamky. Hamburské dobré rodiny tam ukazovaly na odiv své dcery, a tak tam došlo k založení mnohých hanzovních dynastií.

Matka netuší, že už mám frajera, pomyslela si Anna. Opravdu ho poznala jednou na promenádě: pětadvacetiletého syna rejdaře Ferdinanda de Moor. Urostlého muže se smyslnými rty. Anna se moudře chránila vyprávět o svém ctiteli Odile. Měla strach, že by jí to svými přeopatrnými způsoby pokazila.

„Moc se na tu událost těším,“ prohlásila Marie. „Omluvíte mě teď, prosím? Slíbila jsem paní Kolbeové, že ji navštívím.“

Kontakt k starší ženě, která kdysi Marii uvedla do světa vůní, se nikdy nepřerušil. Mezitím spojovalo obě ženy dlouholeté hluboké přátelství.

„Musí to být?“ měla Odile hned zase námitky. „Pořád vysedáváš u té ženy, která je přece mnohem starší než ty.“

„U přátelství nezáleží na věku, maminko,“ namítla Marie.

„Ale na Elbschaussee je to nebezpečné,“ nevzdávala se Odile.

„Tedy, moje milá,“ odporoval otec. „Musíš mi prominout, ale kolem Elbchaussee je ta nejlepší čtvrť ve městě. Ti šťastlivci, kteří tam bydlí, jsou největší boháči.“

„Právě proto je to tam tak nebezpečné,“ pronesla Odile roztřeseně. „Kde je tolik peněz, je taky hodně pobudů. Nedávno tam došlo k sérii vloupání.“

„Tak je jen dobře, že tam nebydlíme,“ odvětila Marie.

„Jak se daří Gustavu Kolbeovi?“ zeptal se otec na svého obchodního partnera. „Už jsem o něm dlouho neslyšel. Čas se mi vytrácí mezi prsty.“ Výjimečně si povzdechl on.

Marie se zachmuřila. „Chtěla jsem o tom vlastně s tebou už dávno mluvit, ale nenašla jsem vhodný okamžik.“

Heinrich znepokojeně vzhlédl. „Co s ním je?“

Marie polkla. Nejradši by si nafackovala, že otce prostě nenavštívila některý večer v pracovně. To, co mu teď na přímý dotaz a před celou rodinou a personálem musí říct, je dost nevhodné. Ale nedá se nic dělat.

„Zdravotně se mu nevede dobře,“ vysoukala ze sebe.

Otec nakrčil čelo. „A co mu chybí?“ vyptával se starostlivě.

„Není to něco nakažlivého?“ chtěla hned vědět Odile.

„To určitě ne. Jakou má přesně nemoc, bohužel nevím,“ odpověděla Marie. „Berta mi to sama od sebe neřekla a já se nechtěla vyptávat. Ale říká se, že už tu dlouho nebude.“

Otec zbledl. „To je hrozné,“ zamumlal. „Gustav Kolbe není o moc starší než já!“

Sebral ubrousek z klína, hodil jej na stůl a zvedl se. „Hned mu napíšu a popřeju mu brzké uzdravení. Můžeš vzít dopis s sebou,“ požádal Marii. „Moc si vyčítám, že jsem se u něj už dávno neohlásil.“

„To nemusíš, tati,“ pokusila se ho dcera uklidnit. „Máš tolik práce v kanceláři.“

„Přesto,“ trval na svém Heinrich. „Člověk se musí o dobré přátele starat. Ať je zaměstnaný jak chce.“

* * *

Za nějaký čas dorazila Marie před Kolbeovou vilu na Elbchaussee. Když ji služebná dovedla do pracovny k Bertě, lekla se. Neviděla přítelkyni jen tři dny, ale za tak krátkou dobu Berta znepokojivě zestárla: kolem úst a očí se jí vyryly hluboké vrásky, byla bledá a měla tmavé kruhy pod smutnýma očima. Nevěděla, jestli se jí to jen zdá, nebo má její devětatřicetiletá přítelkyně už skutečně první šedivé proužky ve vlasech? I její oblečení působilo Marii starost. Žena, která ji kdysi okouzlila svou vůní a darovala jí lahvičku parfému, byla vždycky nápadná svou elegancí. Nikdy ji neviděla jinak než perfektně oblečenou, i když ji navštěvovala jako teď doma. Ale dnes měla Berta rozpuštěné vlasy, na sobě starou černou neforemnou sukni a domácí obuv, zatímco přemítala nad šanony s účetní rozvahou.

Když si jí Berta všimla, jen se mdle usmála, a Marie přítelkyni starostivě objala. „Ani se nemusím ptát, jak se ti vede,“ pronesla soucitně.

„Je tak dobře, že jsi tady,“ vzdychla Berta. „Čísla mi splývají před očima. Přestávka mi udělá dobře, pojďme do salonu.“

Za chvíli už nalévala mladší přítelkyni, která si sedla naproti ní do ušáku, kouřící čaj značky Earl Grey, Mariin oblíbený druh. Čerstvý bergamot perfektně doplňoval hořký černý čaj. Marie si vždycky představovala, že výrobci čaje musí mít stejnou citlivost, jak kombinovat různé chutě, jako významní parfuméři tohoto světa.

„Můj muž mi včera sdělil, že mě chce udělat prokuristkou,“ vyhrkla Berta po prvním doušku. Stejně jako Marie pila čaj vždycky se smetanou a kandovaným cukrem. „Chce, abych převzala vedení firmy.“

„To je nejlepší, co se s firmou může stát,“ mínila Marie přesvědčeně a dodala: „Pokud to někdo zvládne, jsi to ty.“ Vzala přítelkyni, která vypadala mnohem méně sebejistě, za ruku a soucitně se na ni zahleděla. „Já vím, že z toho nemáš radost, protože tě ochromuje strach z toho, co přijde. Ale ačkoliv je to všechno tak strašné, je přece jen dobře, že se o tebe Gustav postará. A že nakonec udělal takové odvážné a moderní rozhodnutí.“

„Máš v podstatě pravdu,“ souhlasila Berta. „Já jsem taky vděčná a pyšná, že mám muže, který myslí tak otevřeně a podporuje samostatnost a zaměstnanost žen.“ Hořce dodala. „Jenže tenhle báječný muž už dlouho nebude po mém boku. On je moje velká láska, Marie. A teď ho ztratím.“ Berta statečně bojovala se slzami.

Marie jí přidržela talířek s pečivem. „Sněz něco,“ vybídla ji a vybrala pro ni sušenku zvlášť silně politou čokoládou. „To tě aspoň trochu posílí.“

Berta se usmála Mariině pokusu ji povzbudit a oči jí zvlhly.

„Můžeš ale pro Gustava něco udělat,“ navrhla Marie. „Abys mu to ulehčila.“

Berta překvapeně vzhlédla. „A co asi?“

„Přijmeš prokuru a slíbíš mu, že půjdeš svou cestou na této zemi dál i bez něj. A povedeš firmu, na které jemu a jeho otci tolik záleží.“

„Nevím, jestli to zvládnu,“ odporovala Berta.

„Určitě to zvládneš,“ povzbuzovala ji Marie. „Vždyť jsi už dávno skrytou duší podniku.“

Když se na ni Berta pochybovačně zadívala, snažila se ji dál povzbudit. „Kdo se staral o to, že jste zdůrazňovali u vašich výrobků vytříbenost a ušlechtilost? Určitě ty, Berto.“

„Jenže to nestačí. Pro vedení firmy potřebuješ mnohem víc.“

„Ty zvládneš mnohem víc. Mysli na všechny vaše věrné dlouholeté pracovníky. Budou vědět, jak pokračovat.“

„Určitě, ale nejsou rozhodně tak energičtí jako můj muž. Navíc někteří nebudou souhlasit, že jejich nadřízenou bude žena.“

„To ale budou muset,“ prohlásila Marie rozhodně. „Také oni musí vyplnit poslední vůli svého zaměstnavatele.“

Když viděla, že se jí nedaří přítelkyni ani tímto argumentem přesvědčit, nadhodila: „Pokud si budeš přát, budu tě ze všech sil podporovat. Víš, jak mě tenhle svět vůní fascinuje.“ Nato si povzdychla. „Navíc musím něco dělat, než mě nuceně provdají.“

Berta se usmála a vzala ji za ruku. „Moc ti děkuju, moje milá. Opravdu mi pomáhá, že tě mám na své straně. Zajedu do továrny a sdělím pracovníkům Gustavovo rozhodnutí. Nechci to dál odkládat. Doprovodíš mě?“

„Samozřejmě,“ souhlasila spěšně Marie. Lichotilo jí, že ji Berta chce mít při tak důležitém kroku při sobě.

2

Zanedlouho stála Marie čelem ke všem zaměstnancům továrny na mýdlo Douglas, které Berta svolala do prostorné kanceláře. Právě oznámila, že s okamžitou platností přebírá vedení firmy, a davem zašumělo překvapené, částečně rozhořčené mumlání.

„Znamená to, že se pan Kolbe už nevrátí?“ zašeptala mladá rusovlasá žena sklíčeně.

„Obávám se, že ne,“ odpověděla smutně Berta a hlas jí téměř selhal.

Zdálo se, jako by pan Eisenreich, dosavadní zástupce jejího manžela, jen čekal na takovou známku slabosti. Urostlý vyhublý muž s moderně naondulovanými vlasy zrudl ve tváři, když oznámil: „Já určitě nebudu vaše pokyny poslouchat. Žena v takovém postavení – to je směšné! Nemáte o ničem ani ponětí a firma vašeho muže by rychle zbankrotovala.“

Po takovém vyhlášení války se rozhostilo ve velké kanceláři ledové mlčení, bylo by slyšet špendlík spadnout. Zrak všech se upřel na Bertu. Marie si rozpačitě kousala dolní ret. V tu hroznou chvíli se obávala, že přítelkyně s pláčem uteče.

Berta však za okamžik promluvila překvapivě klidně: „No, můj muž má ve mě zřejmě větší důvěru než vy, pane Eisenreichu. Samozřejmě si můžete hledat práci v jiné firmě, které nestojí v čele směšná dáma. Vystavím vám doporučení, které vám určitě při hledání nového zaměstnání nebude na překážku.“

Eisenreich na ni hleděl nedůvěřivě.

„Vy si to necháte líbit?“ obrátil se na své kolegy. Ale když rozpačitě mlčící osazenstvo nereagovalo, rozzuřeně se otočil a opustil místnost.

Berta si odkašlala a obrátila se znovu na ostatní. „Nechci vám nic tajit, protože musíme od nynějška držet pohromadě. Můj muž umírá.“

Dívka, která se předtím ptala na jeho návrat, se rozvzlykala. Ale také v očích ostřílených mužů zahlédla Marie slzy. Gustav Kolbe byl zřejmě u svých zaměstnanců velmi oblíbený.

„Vidím tady řadu dlouholetých společníků,“ pokračovala Berta mírně. „Lidi, kteří pracovali už pro mého tchána a jsou přes deset let důležití a věrní spolupracovníci mého muže. Nenechte ho teď prosím na holičkách. Potřebuje vás naléhavěji než dřív. Gustav mě požádal, abych po jeho smrti firmu vedla, a udělil mi s okamžitou platností prokuru. Věřte mi, i já bych to chtěla radši jinak. Co bych za to dala, kdybych mohla ještě desetiletí stát po jeho boku.“ Hlas se jí lehce zachvěl, ale rychle se zase vzpamatovala. „Ale Bůh má s námi své vlastní plány. Udělám všechno, abych vzpomínku na svého muže zachovala v úctě a pokračovala v úspěšné činnosti firmy, která mu tak přirostla k srdci. O to mě poprosil a já se od toho nenechám nikým a ničím odradit.“

Na ta slova následovalo souhlasné zamručení. Bertin pohled padl na rusovlásku, která povzbudivě přikývla. Dodala si proto odvahy. „To ovšem nedokážu sama. Na to potřebuju vás. Vím, že je nezvyklé, když žena rozhoduje o osudu firmy, ale zase tak neobvyklé to není, především v oblasti kosmetiky a péče o krásu. Jsem si jistá, že s vaší pomocí to zvládnu. Ale ne bez vás.“

Berta se odmlčela a pomalu se dívala z jednoho na druhého. „Půjde to jen společně. Odpůrce ve vlastních řadách nepotřebujeme. Musíte se rozhodnout. A to hned teď. Kdo se nedokáže smířit se ženou ve vedoucím postavení, toho prosím, aby hned teď z této místnosti odešel. Od ostatních očekávám bezpodmínečnou loajalitu.“

Zavládlo opět ticho. Potom jeden starý muž chraplavě, ale rozhodně prohlásil: „Já stojím při vás, paní Kolbeová. S veškerou svou rozhodností. Jako jsem vždycky stával při vašem muži a jeho otci.“

Berta se rozzářila: „Děkuju vám, pane Eujene.“

„Já jsem také při vás,“ nechala se slyšet rusovláska.

„Já také,“ zvedla ruku starší žena.

Posléze se přidali všichni bez výjimky. Nenašel se nikdo, kdo by Bertě nevyjádřil solidaritu. Nikdo místnost neopustil.

S úlevou a pýchou stiskla Marie přítelkyni ruku.

* * *

Nastal květen. Marie našla po návratu z další návštěvy v továrně Douglas babičku v zahradě za domem u kanálu Isebe. Stará dáma sdílela s vnučkou lásku k vůni květin a nadšeně voněla k hyacintům a forsytiím.

Očividně ji potěšilo, když Marii spatřila.

„Tak co, dítě moje, jak se dnes daří tvé Bertě?“

„Už dávno není tak pobledlá. Samozřejmě je stále smutná kvůli svému muži, ale opět září elegancí – a větší radostí ze života. Udělá všechno pro to, aby vedla firmu úspěšně dál.“

„Co se stalo s tím tvrdohlavým Eisenreichem?“ vyptávala se Grete a začala splétat věneček z květin.

„No, to byla legrace,“ vyprávěla Marie a zachichotala se. „Po svém úspěšném projevu před zaměstnanci se Berta domnívala, že kajícně přileze ke křížku – a že ho na znamení velkodušnosti, která je rodině Kolbeových vlastní, přijme zase zpátky. A představ si…“

„Přesně to se stalo!“ doplnila ji babička.

„Správně,“ potvrdila Marie. „Od té doby je vůči Bertě vzorem loajálnosti.“

„To je báječné,“ radovala se Grete.

„Berta se s námi půjde dnes večer podívat na otevření hotelu. Nejdřív nechtěla. Domnívala se, že nemůže slavit, když její Gustav trpí. Přesvědčila jsem ji zkrátka tím, že jsem jí poradila, aby se muže zeptala, co si o tom myslí.“

„A ten jí doporučil, aby šla,“ hádala babička.

„Jak jsem očekávala, prohlásil, že Berta musí určitě jít. Je na ni tak pyšný. Dál přiznal, jaké měl štěstí, že si vzala zrovna jeho. Zahrnul ji komplimenty a ujistil, že je nejkrásnější žena pod sluncem. Chudinka musela sebrat veškerou sílu, aby se nerozplakala. Nemíní ho zatěžovat svými starostmi. A naopak, on se snaží před ní statečně skrývat hrozné bolesti. Nechce jí nahánět strach. Tak si oba navzájem vytvářejí malý chráněný svět. Ne úplně upřímný, ale je to místo, kam se mohou schovat jen oni dva. Berta to chce vydržet co možná nejdéle. Děkovala mi,“ svěřila se Marie a bylo vidět, že je na to trochu hrdá, „že jsem jí nabádala, aby myslela také na sebe, aby se nezanedbávala. Vysvětlila jsem jí, jak je pro Gustava důležité, aby mu dokázala, že úspěšně povede firmu i po jeho smrti.“

„Můžeš být opravdu pyšná, žes jí pomohla, i když je starší,“ pochválila Marii babička a posadila jí na hlavu květinový věneček. „To se počítá mnohem víc, než kdyby sis vzala nějakého muže jen na příkaz nevlastní matky.“

Vnučka potěšeně sklopila oči. „Děkuju, babičko. Berta teď sází všechno na přípravu dokonalé prezentace na světové výstavě v Bruselu. Chtěla by tam udělat nezapomenutelný dojem,“ vyprávěla dál Marie. „Je to pro ni příležitost firmu představit. Chce vyrobit dokonce rtěnku. S mužem už o tom mluvila a jemu to připadá jako fantastický nápad. Je rád, že se odváží něčeho nového.“

„No, tak úplně nové rtěnky zase nejsou,“ namítla zkušená babička.

„Jasně,“ souhlasila Marie, která se zajímala nejen o kosmetický průmysl, ale také o jeho historii, a měla znalosti chodícího lexikonu. „Už před více než pětadvaceti lety představil jeden výrobce parfémů na světové výstavě v Amsterdamu tužku z nabarveného ricinového oleje, včelího vosku a jeleního loje, obalenou hedvábným papírem,“ mluvila nepřetržitě dál.

„Právě,“ přitakala babička s potutelným úsměvem. „Stejně jako tys byla už jako malé děvčátko fascinovaná vůněmi, mě nadchly rtěnky. Ačkoliv se jejich použití považovalo za neslušné – nebo možná právě proto.“ Mrkla na vnučku a dodala: „Jen to neříkej své matce, ta rtěnky nenávidí!“

„Zůstane to naše tajemství,“ slíbila Marie a zvedla ruku k přísaze. „Jako mnoho dalších věcí, ze kterých máme radost.“

„Bertina rtěnka bude mít určitě obrovský odbyt,“ předpovídala babička.

„Taky si myslím,“ přikývla Marie. „Přesto jsem jí poradila, aby s tím ještě chvíli počkala.“

Grete se na ni podívala překvapeně. „Váhavost se k tobě zrovna moc nehodí.“

„Jen si myslím, že by měla pánům ve firmě dát trochu víc času, aby si zvykli na novou situaci. Žena v čele podniku je už pro mnohé dostatečně skandální. Když začne ještě ke všemu vyrábět rtěnky, nebude brát rozhořčení konce.“

„A jak Berta reagovala na tvůj návrh?“ zeptala se stará dáma zvědavě.

„Usoudila, že mám pravdu. Heslo jejího muže prý také vždycky znělo: Bez váhání, ale s rozvahou – to je nejlepší cesta k úspěchu.“

„Úspěch budeš také jednou mít,“ tvrdila Grete. „O tom jsem přesvědčená.“

„Děkuju, babičko.“ Marii to potěšilo a hned jí prozradila: „Berta mě sice poslechne a počká s uvedením rtěnek na trh – ale dneska večer sama rtěnku použije. Jako první skrytý náznak.“

V tu chvíli se otevřelo ve třetím patře jedno z oken a Anna zavolala: „Přišly šaty!“

„Už jdu,“ odpověděla Marie vzrušeně. Vzala babičku za ruku. „Půjdeš se mnou?“

Krátce nato předvedla Anna Marii a babičce v převlékárně své nové šaty.

„Jak se blýskají!“ zvolala Grete a nadšeně zatleskala, když se Anna trochu nejistě pozorovala ve velkém zrcadle.

„Otoč se,“ požádala ji Marie.

Anna poslechla a zatočila se.

„Jste nejkrásnější dívky na světě,“ ujistila je babička.

Anna byla za její přehánění vděčná. Na rozdíl od úzkostlivé nevlastní matky se babičce vždycky podařilo dodat dívkám sebevědomí.

„Šaty ti báječně padnou,“ prohlásila Marie, která si rovněž oblékla ty svoje. Anniny šaty se jemně třpytily světlezelenou barvou, což výborně kontrastovalo s lehce rudým odstínem jejích vlasů. Mariiny byly světlemodré – přesně jako barva jejích očí. Oboje byly poseté malými perlami a krajkou.

Marie tušila, s čím si sestra dělá starosti, a proto dodala: „Budou se tvému Ferdinandovi ohromně líbit.“

Anna se na ni vděčně usmála. Marie věděla, že mladší sestra, která se výborně vyzná v číslech, je, pokud jde o city, spíš nejistá. Moc ji překvapilo, že statný Ferdinand na procházce kolem Alsteru oslovil zrovna ji. Anna byla trochu silnější než ona a obávala se, že je pro vkus pánů tvorstva příliš zaoblená. Kromě toho se nevyznala v etiketě, jak s muži mluvit. Proto se jí ulevilo, že Ferdinand sdílí její nadšení pro přírodní vědy.

„Můžete si lehce natřít rty rtěnkou,“ zachichotala se babička. „Co myslíte? Jako Sarah Bernhardtová se rty barvy třešní.“

Anna vyděšeně zavrtěla hlavou.

„Ani nápad,“ odmítla. „Maminka by nás tak nikdy nepustila z domu.“

„Nemusí se o tom vůbec dozvědět,“ odporovala s úsměvem stará dáma.

„To nepůjde, bude s námi přece celý večer,“ namítla Anna.

„Právě že nebude,“ prohlásila Grete. „Má zase jednou bolesti hlavy. Není to báječné?“

Marie a Anna se musely babiččině ironii bezděčně zasmát.

„Samozřejmě by to nebylo báječné, kdyby bolení hlavy, které drží vaši matku v posteli, bylo skutečné,“ dodala stará dáma.

„Je nám jasné, jak to myslíš,“ usmála se Anna.

Marie se náhle zamyslela. „Přesto si myslím, že bychom si rtěnku neměly dávat.“

„A proč?“ podivila se Grete. „Kvůli otci? Ten si něčeho takového vůbec nevšimne.“

„Ne kvůli otci. Ale Berta si chce dnes večer lehce namalovat rty.“ Obrátila se k Anně a vysvětlila jí. „Plánuje rtěnku totiž brzy zařadit do Douglasova sortimentu.“

„To je vynikající nápad!“ mínila Anna.

„Myslíme si s babičkou totéž,“ zdůraznila Marie. „Proto se domnívám, že pro dnešní večer bychom měly ten symbol přenechat výhradně jí.“

„Jsi k ní velmi loajální,“ podotkla babička. „Brzy ale bude nosit rtěnku určitě spousta žen. A jsem si jistá, že to bude úplně normální.“

Anna zvolna přikývla. „Asi máš pravdu. A kdyby mě měl Ferdinand rád jen kvůli nabarveným rtům, tak si mě rozhodně nezaslouží.“

„Přesně tak,“ souhlasila Marie pobaveně. „Když nemůžeš mít rtěnku, mám pro tebe něco mnohem hezčího.“ Vytáhla malý balíček ve světlemodrém hedvábném papíru a ozdobený velkou stuhou z bílé krajky.

„Dárek pro mě?“ Anna byla dojatá. Opatrně odstranila stuhu a modrý papír. „Parfém! Marie, to muselo stát jmění.“ Nadšeně políbila starší sestru na tvář. „Díky, jsi ta nejlepší sestra na světě!“

„Když jsem se s Bertou setkala poprvé, vyprávěla mi o magii vůní,“ dala se do objasňování Marie.

„Na to si ještě vzpomínám,“ potvrdila Anna. „Horovala jsi o tom přede mnou hned ten večer.“

„Tenkrát mi Berta vysvětlila, že vůně jsou nositeli vzpomínek,“ pokračovala Marie, zatímco babička se dala do rozčesávání Anniných vlasů sahajících až do pasu. Byl to jejich starý rituál. „Na základě vůně si vzpomínáme na určitou situaci.“

Babička vědoucně přikývla a pohroužila se do krásných vzpomínek. „Proto někteří lidé parfémují milostné dopisy. Příjemce si při otevření dopisu má připomenout zvlášť krásné okamžiky a blízkost toho druhého.“

„Přesně,“ přikývla rozzářeně Marie a obrátila se znovu na sestru. „Proto mi přišlo vhodné, dát ti tu lahvičku dneska – když maminka s námi nejde, a můžeš se tedy hned navonět.“

„Myslíš, aby Ferdinand…,“ začala Anna se zářícíma očima.

Marie se na ni usmála: „Přesně tak.“

Anna opatrně otevřela flakon a zašeptala název parfému. „Přelud.“

„Vyrobila ho firma Wolff a syn,“ informovala ji Marie. „Myslím, že i ten název se k tobě hodí. Protože jsi také taková bytost plná fantazie.“

Anna se usmála a přivoněla k lahvičce. „Božská vůně, nějak mi připomíná ten parfém, který ti tehdy Berta darovala.“

„Jsou to fialky,“ řekla Marie. „Vůně fialek je základem pro oba parfémy. Pamatuju se, jak se ti tenkrát líbila.“

„Ale tenhle mi voní ještě víc.“ Znovu přičichla k parfému a zavřela oči.

„Pamatuješ si ještě na slib, který jsme si daly jako děti,“ zasnila se Marie, „když jsem se vrátila z prvního setkání s Bertou?“

„Samozřejmě. Byla jsi okouzlená návštěvou parfumerie a chtěla sis otevřít vlastní obchod.“

„Přemýšlím o tom v poslední době čím dál častěji,“ prozradila Marie.

„To byly přece jen dívčí sny.“

„Sny jsou od toho, aby se plnily. To dělá Berta také – se svou rtěnkou.“

„Ano,“ opakovala Anna zamyšleně. „Berta to tak dělá.“

A docela potichounku si zopakovala sestřina slova. „Sny jsou od toho, aby se plnily.“

„Já jsem realistka, proto věřím na zázraky,“ zažertovala babička. „A aby k nim mohlo dojít, budu vás ze všech sil podporovat. Nezáleží na tom, jaký sen si budete chtít uskutečnit.“

Marie a Anna se na ni vděčně podívaly.

3

Atlantik zářil v celé své nádheře a sestry se rozhlížely s vykulenýma očima, když po boku otce do hotelu 2. května vstoupily.

„Tady je to jako na zámku,“ zašeptala Marie a dívala se na taneční sály s vysokými štukovanými stropy.

Annu zaujala zvlášť zahrada nabízející odpočinek za zvuků šplouchající fontány a tiché hudby. Ale hned nato přestala nové budově, zařízené jako Grand hotel pro cestující první třídy luxusního parníku do zámoří, věnovat pozornost. Spatřila totiž v davu Ferdinanda de Moor, který k ní spěchal se šarmantním úsměvem. Pohled na svalnatého Huna jí zrychlil tep. Spěšně se ohlédla po otci. Ani jemu dosud o svém ctiteli neřekla. Ulevilo se jí, když viděla, že Heinrich Carstens je ponořený do rozhovoru s jedním z obchodních partnerů a dcer si nevšímá. Mezitím Ferdinand de Moor dorazil k sestrám a pozdravil je formálním políbením ruky – Anna si ruku v očekávání právě toho gesta navoněla parfémem darovaným od sestry.