 EGOMANIAC

Copyright © 2017. EGOMANIAC by Vi Keeland,

the moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved

Translation © Anna Křivánková, 2018, 2022

ISBN 978-80-249-4926-0

To, co hledáte, někdy může přijít ve chvíli, kdy to nehledáte.

– neznámý autor

           KAPITOLA JEDNA  

DREW

Nesnáším silvestra.

Z LaGuardie jsem to měl domů sotva čtrnáct kilometrů, a už dvě hodiny jsem trčel v dopravní zácpě. Bylo po desáté večer. Proč nejsou všichni ti lidé někde na večírku? Auto se plazilo městem po centimetrech a všechno to napětí, které během dvou týdnů na Havaji trochu povolilo, mě zase postupně začínalo svírat.

Snažil jsem se nemyslet na tu spoustu práce, ke které se vracím – na nekonečnou šňůru lidských problémů, které se přidávaly k mým vlastním:

Podvedla mě. Podvedl mě.

Chci děti do plné péče.

Ten barák ve Vail jí nenechám.

Nejde jí o nic jinýho než o moje prachy.

Už mi ho nevykouřila tři roky.

Tak poslouchej, ty osle, je ti padesát, jsi plešatej, namyšlenej a jsi jako koule. Jí je třiadvacet, je to kočka a má tak čerstvý kozy, že jí trčí skoro k bradě. Chceš dát vaše manželství do pořádku? Přines domů deset litrů v čerstvých, šustivých bankovkách a řekni jí, ať si klekne. Dostaneš svoji kuřbu. Ona dostane svý kapesný. Nehrajte si na víc, než v tom opravdu je. Takhle to nechcete? Na rozdíl od vaší brzy bývalý ženy beru šeky. Vystavte ho na jméno Drew M. Jagger, právní obhájce.

Na zadním sedadle Uberu jsem si připadal krapet stísněně. Promnul jsem si temeno a vyhlédl z okénka. Zrovna nás míjela stará paní s chodítkem.

„Vystoupím tady,“ vyhrkl jsem na řidiče.

„Ale co vaše zavazadla?“

To už jsem vylézal ven. „Otevřete kufr. Stejně se vůbec nepohybujeme.“

Doprava teď úplně stála, a ke mně domů to bylo už jen dva bloky. Strčil jsem řidiči sto dolarů dýško, vytáhl svoje zavazadlo z kufru auta a nabral do plic manhattanský vzduch.

Miloval jsem tohle město a stejnou měrou ho i nenáviděl. 575 Park Avenue byla zrestaurovaná předválečná budova na jihovýchodním rohu Šedesáté třetí ulice – adresa, která na lidi udělá už předem dojem. Než tohle místo proměnili v předražené družstevní bydlení, sídlil tady někdo se stejným příjmením. Proto jsem si směl svou kancelář v přízemí ponechat, zatímco ostatní komerční nájemce vykopli už před lety. V nejvyšším poschodí jsem měl i byt.

„Vítejte zpátky, pane Jaggere,“ uvítal mě uniformovaný portýr, když otvíral dveře vstupní haly.

„Díky, Ede. Zmeškal jsem něco?“

„Ne. Pořád při starém. Akorát jsem se byl kouknout na tu vaši přestavbu. Vypadá to pěkně.“

„Používají služební vchod dole na Šedesáté třetí, tak jak by měli?“

Ed přikývl. „Jasně. Posledních pár dní je bylo sotva slyšet.“ Odnesl jsem si kufr do bytu a sjel výtahem zpátky dolů, abych všechno zkontroloval. Zatímco jsem si poslední dva týdny užíval v Honolulu, moje kancelář procházela celkovou renovací. Praskliny v omítce vysokého stropu se musely zahladit a přemalovat a místo starých, odřených parket se pokládala nová podlaha.

Když jsem vešel, všechny vnitřní dveře byly stále ještě přelepené fólií. Zbytek nábytku, který jsem nedal do úschovny, byl pořád zakrytý plachtami. Do hajzlu. Oni ještě neskončili.

Jejich jednatel mě ujišťoval, že až se vrátím, zbydou tu jen dokončovací práce. Právem jsem byl tehdy skeptický.

Když jsem ale rozsvítil světla, s radostí jsem zjistil, že vstupní hala je úplně hotová. Konečně silvestr, který se neodehraje ve znamení nějakého ošklivého překvapení.

S uspokojením jsem se zběžně rozhlédl kolem a už jsem chtěl odejít, když jsem si všiml proužku světla pod dveřmi malé kartotéky na konci chodby.

Aniž bych nad tím nějak uvažoval, vydal jsem se tam zhasnout.

Musím podotknout, že měřím sto devadesát a vážím devadesát tři kilo. Muselo to být mým duševním rozpoložením, prostě jsem tu nikoho nečekal, takže když jsem ty dveře otevřel a uviděl ji, málem jsem se podělal leknutím.

Zaječela.

Couvl jsem ze dveří.

Hned vyskočila, vylezla na židli a začala na mě řvát a mávat mobilem.

„Zavolám policii!“ Třesoucími se prsty zmáčkla devítku, pak jedničku a varovně držela prst nad poslední číslicí. „Zavolám jim, jestli ihned neodejdete!“

Mohl jsem po ní skočit a přišla by o mobil ještě dřív, než by si stihla uvědomit, že nezmáčkla poslední číslo. Ale byla hrozně vyděšená, takže jsem ustoupil ještě o krok a zvedl ruce na znamení, že se vzdávám.

Oslovil jsem ji tím nejklidnějším a nejkonejšivějším hlasem, jakého jsem byl schopen: „Nechci vám ublížit. Nemusíte volat policii, tohle je má kancelář.“

„Myslíte si, že jsem hloupá? Vy jste se vloupal do mojí kanceláře.“

„Vaší kanceláře? To jste musela cestou z blázince zabloudit.“ Najednou na židli zavrávorala, roztáhla obě ruce, aby udržela rovnováhu… a pak jí spadla sukně až k nohám.

„Vypadněte!“ Přidřepla, aby mohla popadnout sukni, otočila se ke mně zády a vytahovala si ji zpátky k pasu.

„Berete prášky, madam?“

„Prášky? Madam? Vy si děláte legraci?“

„Víte co?“ pokynul jsem k mobilu, který pořád svírala.

„Zmáčkněte to poslední číslo, ať sem policie přijede. Aspoň vás můžou hodit zpátky do toho cvokhausu, ze kterého jste utekla.“

Vytřeštila oči.

Teď když jsem si ji pořádně prohlédl, musel jsem uznat, že na blázna vypadala až moc pěkně. Na hlavě jí jako by v souladu s její vznětlivou povahou plápolaly ohnivě rudé vlasy. Ale když jsem viděl, jak se jí v modrých očích nebezpečně blýská, byl jsem rád, že jsem to neřekl nahlas.

Stiskla jedničku, aby začala ohlašovat trestný čin vstoupení do vlastní kanceláře. „Chci ohlásit vloupání,“ řekla.

„Vloupání?“ Pozvedl jsem obočí a rozhlédl se kolem. Jediným nábytkem v celé kanceláři byla skládací židle a rozvrzaný kovový skládací stolek. „Co přesně jsem chtěl ukrást? Vaši oslnivou osobnost?“

„Vloupání do objektu,“ upřesnila své hlášení policii. „Chci nahlásit vloupání na 575 Park Avenue.“ Odmlčela se a chvíli naslouchala. „Ne, nemyslím, že je ozbrojený. Ale je velký. Hodně velký. Nejméně stopětaosmdesát centimetrů. Možná víc.“

Ušklíbl jsem se. „A taky silný. Nezapomeňte jim říct, že jsem silný. Mám vám předvést svaly? A možná byste jim měla taky říct, že mám zelené oči. Nechci, aby si mě policie spletla s nějakým jiným hodně velkým zlodějem, který se potlouká v mojí kanceláři.“

Když ukončila hovor, zůstala stát na židli a pořád na mě zlobně zírala.

„Není tu taky myš?“ zeptal jsem se.

„Myš?“

„No když vás vidím na té židli…“ uchechtl jsem se.

„Vám to přijde vtipné?“

„Kupodivu ano. I když se tomu sám divím. Měl bych být spíš pěkně naštvaný. Vrátím se po dvou týdnech dovolené do své kanceláře a najdu tady squattera.“

„Squattera? Nejsem žádný squatter. Tohle je moje kancelář. Nastěhovala jsem se sem před týdnem.“

Znovu se na židli trochu zakymácela.

„Proč neslezete? Ještě z toho spadnete a ublížíte si.“

„Jak můžu vědět, že mi neublížíte, když slezu?“

Zavrtěl jsem hlavou a snažil se nesmát. „Zlatíčko, podívejte se, jak jsem velký já a jak jste velká vy. To, že stojíte na židli, je vám úplně na prd. Kdybych vám chtěl ublížit, už byste ležela polomrtvá na podlaze.“

„Chodím dvakrát týdně na krav maga.“

„Dvakrát týdně? Fakt? Díky za varování.“

„Nemusíte se mi smát. Možná bych vám byla schopná ublížit. Na nezvaného hosta jste opravdu drzý, víte?“

„Slezte.“

Upřeně na mě zírala celou minutu a pak slezla dolů.

„Vidíte? Na zemi jste ve stejném bezpečí jako na té židli.“

„Co tady chcete?“

„Nevolala jste opravdu policii, že ne? Málem jste mě nachytala.“

„Nevolala. Ale můžu to udělat.“

„A proč byste to dělala? Abyste se nechala zatknout pro vloupání?“

Ukázala na svůj provizorní pracovní stůl. Teprve teď jsem si všiml, že je plný papírů. „Už jsem vám řekla, že je to moje kancelář. Musím pracovat v noci, protože řemeslníci byli dneska tak hluční, že jsem nemohla udělat, co jsem potřebovala. Proč by se někdo někam vloupával v půl jedenácté na silvestra, aby tam pracoval?“

Řemeslníci? Moji řemeslníci? Něco tu nehrálo. „Dneska jste tu byla společně s řemeslníky?“

„Ano.“

Poškrábal jsem se na bradě a začínal ji brát trochu vážně.

„Jak se jmenuje jejich předák?“

„Tommy.“

Do háje. Měla pravdu. Teda aspoň něco z toho, co tvrdila, byla pravda. „Říkáte, že jste se sem nastěhovala před týdnem?“

„Přesně tak.“

„A kdo přesně vám to tady pronajal?“

„John Cougar.“

Tentokrát mi vyjela nahoru obě obočí. „John Cougar? A nevynechal příjmení Mellencamp?“

„Jak to mám vědět?“

To vůbec neznělo dobře. „A vy jste tomu Johnovi Cougarovi zaplatila?“

„Samozřejmě. Tak to při pronájmu kanceláří chodí. Kauce za dva měsíce, plus nájem za první a poslední měsíc.“

Zavřel jsem oči a zavrtěl hlavou. „Do prdele.“

„Cože?“

„Nechala jste se napálit. Kolik vás to celé stálo? Dva měsíce kauce, první a poslední měsíc, takže celkem prachy za čtyři měsíce?“

„Deset tisíc dolarů.“

„Hlavně mi neříkejte, že jste zaplatila hotově.“

Konečně jí to docvaklo a její pěkná tvářička začala ztrácet barvu. „Řekl mi, že banka je večer zavřená a nemůže mi dát klíče, dokud se můj šek neověří. A že když zaplatím v hotovosti, můžu se nastěhovat ihned.“

„Vy jste tomu Johnu Cougarovi zaplatila čtyřicet tisíc dolarů hotově?“

„Ne!“

„Chválabohu.“

„Zaplatila jsem mu hotově deset tisíc dolarů.“

„Neříkala jste, že jste platila za čtyři měsíce?“

„To ano. Stálo to dva tisíce pět set na měsíc.“

To mě dostalo. Už jsem v životě slyšel spoustu šílených kravin, ale ženská, která si myslí, že si může pronajmout na Park Avenue kancelář za dva tisíce pět set měsíčně, byla už trochu moc i na mě. Dostal jsem záchvat smíchu.

„Co je na tom tak vtipného?“

„Vy nejste z New Yorku, co?“

„Ne. Zrovna jsem přijela z Oklahomy. Co to s tím má co dělat?“

Přistoupil jsem k ní blíž. „Je mi líto, že vám to musím říct tak natvrdo, Oklahomo, ale okradli vás. Tohle je moje kancelář. Jsem tady už tři roky a přede mnou tu byl třicet let můj táta. Odjel jsem na dva týdny na dovolenou a mezitím mi měli předělat kancelář. Někdo, kdo se jmenuje jako jeden zpěvák, na vás vylákal peníze v hotovosti a pronajal vám kancelář, kterou neměl právo pronajímat. Portýr v téhle budově se jmenuje Ed. Když zajdete k hlavnímu vchodu, potvrdí vám všechno, co jsem právě řekl.“

„To není možné.“

„Co děláte, že potřebujete kancelář?“

„Jsem psycholožka.“

Podal jsem jí ruku. „Jsem obhájce. Ukažte mi svoji smlouvu.“ Protáhla obličej. „On ji ještě nepřinesl. Řekl, že se zatím mohu nastěhovat. Majitel je prý na dovolené v Brazílii, prvního se vrátí vybrat nájemné a mně přinese smlouvu k podpisu.“

„Byl to podvod.“

„Ale já mu zaplatila deset tisíc dolarů!“

„A to je další věc, která vás měla varovat. Na Park Avenue si za dva tisíce pět set měsíčně nepronajmete ani kredenc. To vám nepřišlo divné, že přijdete k takovému místu skoro zadarmo?“

„Myslela jsem, že mi udělal výhodnou cenu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jo, výhodnou cenu udělal. Sobě.“ Najednou si zakryla pusu. „Asi budu zvracet.“

KAPITOLA DVA

EMERNE

Připadala jsem si jako totální idiot.

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře toalety. „Jste v pořádku?“

„Je mi fajn.“ Spíš stydno. Připadala jsem si jako hlupák. Naivka. Bez kanceláře. Ale jinak fajn.

Umyla jsem si obličej a podívala se na sebe do zrcadla. Co teď sakra budu dělat? Tenhle týden mi konečně nainstalovali telefonní linku a přivezli mi můj kancelářský papír. Můj krásný kancelářský papír. S hezkým logem a parádní adresou Park Avenue. Ach jo. Dalších dvě stě padesát dolarů v háji. Svěsila jsem hlavu a zírala na odtok umyvadla, protože už jsem se na ten svůj pitomý obličej nemohla dál dívat.

Konečně jsem otevřela dveře koupelny a vylezla. Právoplatný nájemník se opíral o zeď a čekal na mě. Jako na potvoru musel vypadat tak dobře. Jako kdybych se nemohla ztrapnit před nějakým ošklivým chlapem. Evidentně ne.

„Určitě jste v pořádku?“

Nepodívala jsem se mu do očí. „Nejsem. Ale zase budu.“ Zaváhala jsem, a pak jsem se zeptala: „Můžu se teď vrátit do své kanceláře… teda… do vaší kanceláře… a vyklidit svoje věci?“

„Jasně. Nemusíte pospíchat.“

Moc toho ke sbalení nebylo. Všechen můj nábytek měli doručit až příští týden. A taky složky z mé úschovny. Budu to muset všechno zrušit. Kam to teď sakra všechno dám? Můj byt nebyl o moc větší než ta malá kancelář, ve které jsem sedávala.

Když jsem si balila poslední věci zpátky do krabice, ve které jsem je přinesla, právoplatný nájemník stanul ve dveřích. Promluvila jsem dřív než on.

„Omlouvám se – za to, že jsem tak naletěla a že jsem vám vyhrožovala policií.“

„Nezapomeňte, že jste mi taky chtěla ublížit tím svým šíleným uměním krav maga.“

Podívala jsem se na něj a zjistila, že se uculuje. Slušelo mu to. Až moc. Jeho pohledná tvář mě znervózňovala, i když jinak, než když jsem stála na té židli a chtěla volat policii. Kdepak, jeho úsměv byl pěkně sebevědomý, a mně z toho měkla kolena – kromě jiného.

„Opravdu dělám krav maga, abyste věděl.“

„To je dobře. Když jsem sem přišel, trošku jste mě vyděsila. Vsadím se, že byste možná dokázala nějaké malé holce nakopat zadek.“

Zarazila jsem se uprostřed balení. „Malé holce? Můj instruktor je muž.“

Založil ruce na prsou. Na těch širokých a silných prsou.

„Jak dlouho chodíte na ty lekce?“

„Skoro tři měsíce.“

„Muže mojí velikosti nesložíte po třech měsících výcviku krav maga.“

Snad to bylo tou noční hodinou nebo vědomím, že jsem přišla o životní úspory a s nimi o kancelář, kde bych mohla přijímat pacienty. V každém případě mi najednou přeskočilo. Vyrazila jsem na toho nic netušícího chudáka. Doslova jsem vyskočila na židli, pak přeskočila na skládací stůl a vrhla se po něm. Vrhla se po něm.

I když jsem ho překvapila, během sekundy mě úplně zneškodnil. Ani jsem si nebyla jistá, jaký chvat použil. Nějak mě dokázal otočit zády k sobě a zkroutit mi ruce dozadu.

Naštvalo mě, že když promluvil, nezněl ani trochu udýchaně.

Držel mě, jeho dech mě šimral na krku a jeho hlas byl hluboký a odměřený. „Co to bylo?“

„Chtěla jsem vám předvést svoje chvaty.“

Sice jsem nic neslyšela, zato jsem cítila, jak se celý roztřásl.

„Vy se mi vysmíváte? Už zase?“

„Ne,“ odpověděl se smíchem.

„Přísahám, že opravdu znám chvaty. Jenom dneska nejsem ve své kůži, po tom všem, co se stalo.“

Pořád ještě mě nepustil. Místo toho se mi sehnul přes rameno a pravil: „Jestli chcete, abychom si předváděli svoje chvaty, docela rád bych ukázal několik vlastních.“

Na těle se mi zježily úplně všechny chloupky a naskočila mi husí kůže. „Ehm… já… já bych…“

Povolil sevření a mně trvalo celou minutu, než jsem se trochu vzpamatovala. Nechtěla jsem, aby viděl, jak se červenám, takže jsem k němu zůstala zády, sebrala svoje poslední věci a vytáhla nabíječku ze zdi.

„Mám objednané nějaké věci a v úterý mi měli nainstalovat telefon.“ Znovu jsem svěsila ramena. „Zaplatila jsem taky skladovací společnosti dvojnásobnou sazbu za doručení zbytku věcí tenhle týden. Hned jak to půjde, všechno zruším, ale kdyby se tu přece jenom někdo ukázal… poslal byste je prosím pryč, pokud tu budete?“

„Samozřejmě.“

„Díky.“ Zvedla jsem krabici a nezbývalo mi než se k němu otočit.

Obešel stůl, přistoupil ke mně a vzal mi ji z rukou. Pak mě odvedl do vstupní haly k recepci. Všude kolem bylo zhasnuto, ale světlo z místnosti, kterou jsem dřív považovala za svou, ozařovalo halu dost na to, abychom viděli jeden na druhého. Zastavili jsme se u dveří pro údržbáře, které jsem celý týden používala. Najednou mi došlo, že ten falešný realitní agent mě musel navést, abych používala tyhle dveře, aby se podvod neodhalil tak rychle. Řekl mi, že nemám chodit hlavním vchodem z Park Avenue, protože vlastníci nechtějí, abychom během rekonstrukce roznášeli po budově prach. Spolkla jsem mu úplně všechno.

„Máte nějaké jméno, Oklahomo? Nebo vám můžu říkat prostě squatterka?“

„Jsem Emerie. Emerie Roseová.“

„Pěkné jméno. Prostřední nemáte?“

„Nemám.“

Přendal krabici do jedné ruky a tu druhou mi podal. „Drew. Drew Michael.“

Přimhouřila jsem oči.

„Koukám, že vy prostřední jméno máte.“

Když jsem mu podala ruku, jeho úsměv prozářil šero. Ten muž neměl ve tvářích jen dolíčky, ale celé veledoly.

„Ano. Příjmením jsem Jagger.“

„Ráda vás poznávám, Drewe Jaggere.“

Nepustil mou ruku. „Opravdu? Opravdu mě ráda poznáváte? Já bych za takových okolností asi nebyl tak zdvořilý.“

„Máte pravdu. Teď bych si měla spíš přát, abyste byl přece jenom zloděj.“

„Máte tu auto? Je pozdě a ta krabice je pořádně těžká.“

„To je v pořádku. Chytnu si taxík.“

Přikývl. „Při vystupování a nastupování si radši dejte pozor. Zdá se, že ta sukně si žije vlastním životem.“

Teď už můj ruměnec nemohlo zakrýt ani šero. „Po celé té ostudě, kterou jsem dnes v noci zažila, jste si aspoň tohle nemohl odpustit? Předstírat, že se to nestalo?“

Drew se zašklebil. „Nedokážu předstírat, že jsem neviděl ten zadek.“

Jsem štíhlá, ale můj zadek je odjakživa trochu větší a mě to vždycky trochu trápilo. „Co tím jako myslíte?“

„To byl kompliment.“

„Aha.“

„Proč vám vlastně ta sukně spadla? To jste nedávno tak zhubla nebo co?“

V tu chvíli jsem cítila, že už se stejně víc ztrapnit nemůžu, a tak jsem mu se smíchem prozradila pravdu. „Dala jsem si k obědu velký hamburger a ta sukně mi začala být těsná, tak jsem ji rozepnula. Dveře byly zamčené, takže jsem nečekala, že by někdo vešel.“

Mrknul na mě. „Ženská, která jí velké hamburgery a vypadá takhle? To nesmíte žádným Newyorčankám prozradit, posadily by vás na autobus zpátky do Oklahomy.“ Bože, a já byla tak pitomá, že se mi okamžitě zrychlil tep.

Vyšli jsme ven a Drew čekal se mnou a držel mi krabici, dokud nepřijel taxík. Když jsem se vsoukala dovnitř, naklonil se ke dvířkům. „Silvestr vždycky stojí za starou belu. Zítra to bude lepší. Co kdybyste zůstala v posteli, objednala si další velký hamburger a trochu si odpočinula? Pozítří se můžeme sejít na policejní stanici 19. okrsku na Šedesáté sedmé ulici. Třeba v osm? Na Nový rok bude na stanici blázinec – zbude jim tam ještě dost opilých magorů ze silvestra.“

Na policii jsem vlastně ještě nepomyslela. Uvědomila jsem si, že bych asi měla podat trestní oznámení.

„Nemusíte chodit se mnou, už jsem vás otravovala dost.“ Pokrčil rameny. „Stejně budou chtít, abych se k vašemu hlášení vyjádřil. Navíc se s některými z nich znám. Vyřídíte to tak rychleji.“

„Tak dobře.“

Dvakrát klepnul klouby na střechu taxíku a naklonil se dovnitř, aby oslovil řidiče. „Dávejte na ni pozor. Měla pěkně mizernou noc.“

Jakmile jsme vyjeli na ulici, všechny události z poslední hodiny na mě udeřily plnou silou. Můj adrenalin začal stoupat a já klesat volným pádem.

Vylákali ze mě moje životní úspory.

Jsem bez kanceláře.

Všem svým pacientům jsem dala svoji novou adresu.

Začala se mi točit hlava.

Kam teď půjdu?

A i kdyby se mi podařilo rychle sehnat nové místo, kde vezmu peníze na kauci?

Už zase se mi udělalo špatně, a tak jsem si opřela hlavu o sedadlo, zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Kupodivu první věc, která mi vytanula na mysli, byl pohledný tmavovlasý muž s plnými rty, opírající se o dveře mé kanceláře. Jeho kanceláře. A s tím obrazem v hlavě jsem se navzdory záchvatu paniky a beznaděje nemohla ubránit malému úsměvu, který se mi vkradl na rty.

KAPITOLA TŘI

DREW

Zkontroloval jsem ciferník hodinek. Dvacet minut zpoždění. Ta ženská byla sexy a v tom malém kousku mého srdce, který ještě dokázal soucítit s ostatními, mi jí bylo líto za to, jak hrozně ji podvedli. Ale dvacet minut? Účtoval jsem si šest set sedmdesát pět dolarů za hodinu. Právě jsem před tou pitomou policejní stanicí prostál dvě stě dvacet pět babek. Vrhl jsem poslední pohled na roh bloku a už už jsem se otáčel, že se vrátím do kanceláře, když se zpoza rohu vynořil barevný záblesk. Zelená. Tahle barva se mi vždycky líbila. Proč taky ne? Peníze, tráva, a dokonce i ty žáby s vykulenýma očima, co jsem tak rád chytal jako kluk, byly zelené – ale teprve dnes, když jsem se díval, jak Emerii v tom zeleném svetříku poskakují prsa, se ta oblíbená barva změnila v nejoblíbenější. Na to, jak byla drobná, byla docela vybavená – a s tou její macatou prdelkou to šlo pěkně dohromady.

„Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Měla rozepnutý kabátek, bledé tváře měla zrůžovělé a po svém sprintu ulicí hluboce oddechovala. Vypadala jinak než tehdy v noci. Dlouhé, vlnité vlasy měla rozpuštěné a v jejich mědi se místy odrážely zlatavé záblesky slunce. Když promluvila, snažila se je nějak zkrotit.

„Nastoupila jsem do špatného metra.“

„Zrovna jsem chtěl odejít,“ řekl jsem. Sklopil jsem oči k hodinkám a všiml si drobných kapiček potu v jejím výstřihu. Odkašlal jsem si a sdělil jí, jak dlouho tu čekám. „Třicet pět minut. To bude 350 dolarů.“

„Cože?“

Pokrčil jsem rameny a s vážnou tváří vysvětlil: „Účtuju si 675 dolarů za hodinu. Díky vám jsem promrhal přes půl hodiny svého času. Takže to dělá 350 dolarů.“

„Nemám na to, abych vám platila. Nevzpomínáte si, že jsem bez peněz?“ Podrážděně rozhodila rukama. „Podvodně mi pronajali vaši pěknou kancelář. Proč bych vám měla platit tolik peněz jen proto, že jsem zaspala?“

„Klídek. Dělám si z vás srandu.“ Na chvilku jsem se odmlčel. „Moment, neříkala jste, že jste nastoupila do špatného metra?“

Kousla se do rtu, zatvářila se provinile a pak ukázala ke dveřím policejní stanice. „Měli bychom jít dovnitř. Už jste kvůli mně čekal dost dlouho.“

Zavrtěl jsem nevěřícně hlavou. „Vy jste mi lhala.“

Povzdychla si. „Promiňte. Zaspala jsem. Celou předchozí noc jsem nemohla usnout. Pořád ještě mi to všechno připadá jako zlý sen.“

Přikývl jsem, a přestože to normálně nedělám, nechal jsem to plavat. „To nic. Uvidíme, jestli je nějaká šance, že by toho grázla chytli.“

Když jsme vešli do policejní stanice, seržant na příjmu právě telefonoval. Usmál se na nás a vztyčil dva prsty. Potom, co volajícímu vysvětlil, že odcizené letáky ze supermarketu jsou případ pro poštovní inspekci, nikoliv pro newyorskou policii, naklonil se přes přepážku a vztáhl ke mně ruku.

„Drewe Jaggere. Co tě přivádí mezi hříšníky? Přidal ses k podsvětí?“

Usmál jsem se a stiskl mu ruku. „Něco podobného. Jak se vede, Franku?“

„Nikdy mi nebylo líp. Domů chodím v noci, nemusím se zouvat, nemusím pokládat prkýnko, když se vyčůrám, a jím z papírovejch talířů, takže nemusím mejt žádný blbý nádobí. Je to fajn, žít sám, kamaráde.“

Otočil jsem se k Emerii. „Tohle je seržant Frank Caruso.

Díky jeho rozvodům mám vždycky dostatek práce. Franku, tohle je Emerie Roseová. Chtěla by ohlásit zločin. Myslíš, že bychom mohli zastihnout Mahoneyho? Ten by jí snad mohl pomoci.“

„Ten bude několik týdnů mimo. Vyvrtnul si kotník, když honil jednoho lupiče. Můžu se ale podívat, kdo je zrovna ve stáji, a vybrat někoho dobrýho. O co jde? Domácí násilí? Manžílek jí dělá potíže?“

„Nic takového. Emerie není můj běžný klient. Před pár týdny si pronajala kancelář v mojí budově.“

Frank hvízdl. „Kancelář na Park Avenue. Takže hezká, a ještě bohatá. Hele, kotě, jsi svobodná?“

„To se nikdy nepoučíš, starouši?“

„Jak to myslíš? Zatím jsem šel jenom po ošklivých a chudých. Možná že v tom je ten problém.“

„Jsem si jistý, že v tom to není.“

Frank mě jen odmávl rukou. „Tak co se děje? Dělá jí problém nájemce nebo co?“

„Pronajala si moji kancelář za dva a půl tisíce dolarů měsíčně a deset tisíc zaplatila předem. Problém je, že to nebylo od nájemce. Někdo, kdo se vydával za realitního agenta, ji napálil, zatímco jsem byl pryč z města a moje kancelář procházela rekonstrukcí.“

„Dva a půl tisíce měsíčně za tvoji kancelář?“

„Je z Oklahomy.“

Podíval se na Emerii. „To v Oklahomě nehrajete Monopoly? Nenapadlo vás, že Park Place je pětkrát dražší než Baltic Avenue?“

Radši jsem seržanta Chytrýho utnul, aby se Emerie necítila ještě hůř. Jejímu úsudku jsem se vysmál už tehdy v noci, když mi připravila nečekané uvítání, a to úplně stačilo. Frank jí dal nějaké papíry k vyplnění a strčil nás do soukromé místnosti, abychom tam počkali. Cestou jsem se zastavil na kus řeči se starým přítelem, a když jsem dorazil k Emerii, byla už s vyplňováním skoro hotová.

Když jsem za sebou zavřel dveře, vzhlédla a zeptala se: „Děláte v kriminalistice?“

„Ne, jen rodinné právo.“

„Vypadá to, že vás zná každý policajt.“

„V tomhle okrsku dělal můj kamarád. Někteří z mých prvních klientů byli policajti. Skamarádíte se s jednou modrou uniformou, odvedete pro ni dobrou práci a dostanete kšefty z celýho okrsku a možná něco navíc. Tihle lidi jsou loajální. Aspoň mezi sebou. Jinak ale mají největší rozvodovost ve městě.“

O minutu později se objevil detektiv, kterého jsem nikdy neviděl, a převzal si Emeriinu a pak i moji výpověď. Potom řekl, že se mnou je už hotov a můžu jít.

Těžko říct, proč jsem tam tvrdnul ještě po půlhodině, zatímco se Emerie probírala už druhým tlustým svazkem fotografií podezřelých.

Otočila stránku a povzdechla si. „Je neuvěřitelné, kolik zločinců vypadá jako obyčejní lidé.“

„Kdyby ten chlap vypadal jako zločinec, asi byste mu tak snadno nevydala deset tisíc dolarů, že?“

„Asi ne.“

Poškrábal jsem se na bradě. „V čem jste vůbec tolik peněz přinesla? Nacpala jste hromadu stovek do hnědé papírové tašky?“

„Ne,“ odvětila vzdorovitě, ale nenabídla bližší vysvětlení. Vytrvale jsem na ni hleděl a čekal na odpověď. Obrátila oči v sloup. „No dobře, ale nebyla to hnědá taška. Byla bílá s nápisem Wendy’s.“

Zvedl jsem obočí. „Wendy’s jako ten fast food? Vy jste opravdu blázen do hamburgerů, co?“

„Koupila jsem si hamburger k obědu a dala ho do kabelky. V té tašce jsem nesla peníze, abych je v metru nedávala z ruky. Předpokládala jsem, že mi ukradnou spíš kabelku než oběd.“ Na tom něco bylo. „Na holku z Oklahomy to není špatné.“ Přimhouřila oči. „Jsem z Oklahoma City, nejsem z farmy.

Vy si myslíte, že jsem naivní a dělám hlouposti jen proto, že nejsem z New Yorku.“

Nemohl jsem si pomoct. „Vy jste dala falešnému realitnímu agentovi deset táců v tašce od Wendy’s.“

Vypadalo to, že se jí každou chvíli začne valit kouř z uší. Naštěstí se ozvalo zaklepání na dveře a zachránilo mě před novým oklahomským chvatem. Dovnitř nakoukl Frank. „Máš vteřinku, poradče?“

„Jasně.“

Frank otevřel dveře dokořán, počkal, až vejdu, a než promluvil, zase je zavřel. „Máme tu malý problém, Drewe.“

Když ukázal k zavřeným dveřím, za nimiž seděla Emerie, měl na tváři svůj úřední výraz. „Standardní postup je prověřit žalobce.“

„No a?“

„No a ta tvoje Oklahoma není čistá. Vysloužila si parádní zatykač.“

„Děláš si prdel?“

„Kéž by. Náš nový počítačový systém vyžaduje, abychom udali důvod, proč jsme nechali jméno vyhledat. Detektiv, který převzal její hlášení, už do systému uvedl, že je tady na stanici. To není jako za starých časů, dneska se dá všechno vysledovat. Ta holka bude muset tu věc urovnat. Během hodiny budu volný. Jestli chceš, zatknu ji a odvezu ji k soudu, aby se vyjádřila k obvinění, ať jí nemusíme dávat pouta. Je to jenom předvolání, určitě bude stačit, když udělá doznání, a tím to bude vyřízeno.“

„Jak zní obvinění?“

Frank se zašklebil. „Exhibicionismus.“

„Tak mi teda řekněte celý příběh od začátku.“ Seděli jsme na lavičce před soudní síní a čekali, až začne odpolední přelíčení.

Emerie svěsila hlavu. „Opravdu musím?“

„Budete to muset vyprávět soudci, takže jako váš obhájce musím vyslechnout vaši výpověď jako první,“ zalhal jsem.

Určitě bude naštvaná, až zjistí, že při předvolání nemusí popsat všechny související události. Vejdeme dovnitř, ona učiní doznání, zaplatí pokutu a do hodiny budeme ze dveří. Ale když už jsem promrhal celý den, chtěl jsem se trochu pobavit. Navíc se mi líbila ta ohnivá stránka její povahy. Když byla naštvaná, byla víc sexy.

„No dobře. Tak tedy, jednou v létě jsem byla tady v New Yorku na návštěvě za babičkou. A potkala jsem jednoho kluka. Párkrát jsme si vyšli, sblížili se a tu konkrétní srpnovou noc bylo hrozně horko a vlhko. Zrovna jsem vyšla ze střední školy a doma jsem nikdy neprovedla nic divokého. A když mi navrhl, abychom se šli vykoupat nazí do veřejného bazénu, řekla jsem si: Proč ne? Nikdo se to nikdy nedozví.“

„Pokračujte.“

„Šli jsme do Ýčka na Osmdesáté druhé ulici, kde je venkovní bazén, a přelezli jsme plot. Když jsme se svlékli, byla taková tma, že mě nemohl pořádně vidět ani ten kluk.“

„Takže jste se svlékli? Jakou barvu měla vaše podprsenka a spodní prádlo?“ Fakt? Byla to ode mě sviňárna, ptát se na tyhle věci. Ale ve své zvrácené mysli jsem si ji představoval v bílých tangách a krajkové podprsence stejné barvy.

Na chvíli zpanikařila. „Opravdu potřebujete vědět tohle všechno? Bylo to před deseti lety.“

„Měl bych. Čím více detailů, tím lépe. Soudce uvidí, že si na tu noc dobře pamatujete, a uvěří, že toho litujete.“

Emerie si zamyšleně okusovala palec. „Bílé! Byly bílé.“

Paráda. „Šňůrkové, nebo klasické?“

Její tváře zrůžověly a ona si zakryla tvář rukama. „Šňůrkové. Bože, tohle je taková ostuda.“

„Bude to pro vás snazší, když si teď vybavíte všechny podrobnosti.“

„Dobře.“

„Svlékla jste se sama, nebo vás svlékl on?“

„Já sama.“

„Dobře. Co se stalo pak? Řekněte mi všechny detaily, nic nevynechávejte. Možná vám to nepřijde důležité, ale mohlo by to pomoci vašemu případu.“

Přikývla. „Když jsem se svlékla, nechala jsem šaty na hromádce u plotu, který jsme přelezli předtím. Jared – ten kluk, se kterým jsem byla – se svlékl, nechal šaty vedle mých a pak vylezl na skokanský můstek a skočil do vody.“

„A co potom?“

„Potom přišla policie.“

„Vy jste ještě ani nebyla ve vodě? Nedováděla jste v bazénu nebo tak?“

„Ne. Vůbec jsem se nedostala do bazénu. Jakmile se Jared vynořil nad hladinu, rozhoukaly se sirény.“

Cítil jsem se podvedeně. Takový slibný začátek, a pak nic? Ani žádné osahávání? Než jsem jí mohl položit další otázky, soudní úředník vychrlil seznam jmen. Zaslechl jsem jméno Roseová a nasměroval jsem Emerii přímo na místo, kde postával se svým notesem.

„Místnost 132, rovně chodbou a pak doprava. Než půjdete před soudce, přijme vás státní zástupkyně a probere s vámi případ. Čekejte venku. Až na vás přijde řada, zavolá si vás.“

Věděl jsem, která místnost to je, a tak jsem Emerii odvedl a usadil se s ní na lavici přede dveřmi. Asi minutu neřekla ani slovo, než promluvila. Její hlas se trochu třásl, jako by přemáhala pláč.

„Je mi to všechno tak líto, Drewe. Už vám nejspíš dlužím za váš čas pět tisíc dolarů, a přitom vám nemůžu zaplatit ani pět set.“

„S tím si nedělejte starosti.“

Vztáhla ke mně ruku a položila mi ji na paži. Už jsem se předtím dotkl jejích zad, když jsme společně přicházeli, a taky jsem jí pomáhal z policejního auta, kterým nás seržant Caruso přivezl, ale tohle bylo poprvé, kdy se dotkla ona mě. A mně se to líbilo. Kruci. Moc jsem ji neznal, ale věděl jsem dobře, že Oklahoma není typ ženy, kterou byste jen tak zneužili a odkopli. Musím to vyřídit a vypadnout odsud.

„Myslím to vážně. Opravdu mě to mrzí a nevím, jak vám poděkovat, že jste dnes šel se mnou. Kdybyste tu nebyl, asi bych se zhroutila. Musím vám to nějak oplatit.“

O pár způsobech bych věděl. „To je dobrý. Opravdu. Netrapte se tím. Všechno půjde hladce a do dvaceti minut budeme venku.“

A právě v tu chvíli se za dveřmi ozval hlas. „Roseová. Spis číslo 18493094. Poradce pro Roseovou?“

Předpokládal jsem, že je to zástupkyně. Trestním právem jsem se moc nezabýval, pouze příležitostnými pokutami za rychlou jízdu nebo obviněním z domácího násilí při rozvodovém řízení některého ze svých lukrativních klientů. Ale hlas téhle ženy mi byl nějak povědomý, i když jsem si ho nedokázal s nikým spojit.

Dokud jsem neotevřel dveře.

Najednou bylo nad slunce jasné, proč mi ten zvýšený hlas přišel známý.

Už jsem ho slyšel.

Naposledy, když jsem ji bral zezadu na záchodcích jedné konkurenční právnické firmy a ona křičela moje jméno.

Ze všech právníků v newyorském okrsku musela být naše zástupkyně zrovna Kierra Albrightová.

Možná že jsem se s tím hladkým průběhem trochu unáhlil.

KAPITOLA ČTYŘI

DREW

Kurva.

„Co se děje? Nic nechápu.“ V Emeriině hlase zněla panika. A já se jí nedivil. Všichni víme, že kobry, tygři a žraloci jsou nebezpeční. Ale co třeba takoví delfíni? Vypadají roztomile a hravě a něžně pískají, když je hladíte po hlavě. Jenže když nějakému třeba jen omylem ublížíte, zaútočí na vás. Je to tak. Kromě šoustání a práce se taky rád dívám na program National Geographic.

Kierra Albrightová je přesně takový delfín. Právě soudci navrhla třicet dní natvrdo místo pokuty, kterou nám prý ještě před půlhodinou chtěla dát.

„Dejte mi chvilku. Sedněte si dozadu a já jsem za chvíli zpátky. Musím si se zástupkyní ještě jednou promluvit o samotě.“

Emerie přikývla, přestože se zdálo, že má na krajíčku. Chvilku jsem počkal, než se trochu sebere, a pak jsem otevřel dvířka, která v soudní síni oddělují diváky od aktérů, a zavedl ji do prázdné zadní řady. Když jsem se obrátil, abych šel zpátky, zahlédl jsem slzu, která jí stekla po tváři, a to mě zastavilo.

Bez přemýšlení jsem jí jemně zvedl bradu, abych se jí mohl podívat do očí. „Dnes večer se vrátíte domů, věřte mi. Ano? Musíte mi věřit.“

Kierra sebou trhla, když jsem vrazil na dámské záchodky za soudní síní a vyjel na ni: „Co to sakra mělo být?“ Když se ke mně otočila, zamknul jsem dveře.

„Sem lézt nesmíš.“

„Kdyby se někdo ptal, tak se dnes zrovna cítím být ženou.“

„Jsi kretén.“

„Já jsem kretén? Co to bylo za sračky: ‚Ráda tě vidím, Drewe?‘ ‚Navrhnu pokutu padesát dolarů, ať dneska ještě stihneš golf.‘“

Odvrátila se ode mě a šla k zrcadlu. Z kapsy kostýmku vytáhla rtěnku, naklonila se a obtáhla si rty krvavou červení. Celou tu dobu neřekla ani slovo. Pak mi věnovala ten největší, nejzářivější úsměv, jaký jsem kdy viděl.

„Napadlo mě, že by si tvoje nová hračka měla zvyknout, že se jí slíbí jedna věc, a když to nejmíň čeká, tak se stane úplně něco jiného.“

„Není žádná moje hračka. Je to… kamarádka, které jsem chtěl pomoct.“

„Dobře jsem viděla, jak se na ni díváš a jak jí saháš na záda. Jestli ji ještě nepícháš, tak brzy budeš. Možná si zaslouží strávit noc v chládku, když se neumíš v soudní síni ovládat. Možná ji to odradí. Vlastně jí tím prokazuji službu. Měla by mi poděkovat.“

„Jsi úplně vyšinutá, jestli si myslíš, že ti tohle projde. Emerie nemá vůbec nic společného s tím, co se mezi námi stalo. Jestli budu muset, požádám soudce Hawkinse, aby se vzdal případu pro předpojatost.“

„Předpojatost? A na jakém základě?“

„Na základě toho, že s ním tvůj otec hraje každý pátek golf a ty sama ses mi přiznala, že pro tebe udělá, cokoliv mu řekneš. Zapomněla jsi, jak ráda jsi po sexu mluvila o práci?“

„To by sis netroufnul.“

Stál jsem před zamčenými dveřmi, asi dva metry od ní, ale teď jsem se pomalu přiblížil až k ní.

„Vsadíš se?“

Chvíli čelila mému pohledu. „Dobře. Ale vyřídíme to jako řádní protivníci. Žádné podpásovky. Dohodneme se.“

Zakroutil jsem hlavou. „A co bys chtěla, Kierro?“

„Ty bys chtěl, aby tvoje klientka mohla jít domů. A já za to taky něco chci.“

„No dobře, tak co to je?“

Přejela jazykem přes horní ret, jako by právě měla hlad a zírala na šťavnatý steak. „Tebe. A na žádném záchodě nebo zadním sedadle Uberu. Chci opravdový rande s večeří a drinkem a pak si dáme šedesát devítku.“

„Ach bože, nevím, jak vám poděkovat.“

„Pojďte, zaplatíme pokutu a vypadneme.“

Když jsem se snažil Emerii co nejrychleji dostat ze soudní budovy, vyložila si to tak, že už jí mám za dnešek plné zuby. Ale o to vůbec nešlo. Byli jsme už skoro venku, když na nás Kierra zavolala.

„Drewe, máš chvilku?“

„Teď ne, musím někam zajít.“ Kamkoliv, jen když budu pryč odsud.

Nezpomalil jsem a rukou jsem pořád jemně postrkoval Emeriina záda, ale moje klientka měla jiné úmysly a zastavila se.

„Musíme jít,“ naléhal jsem.

„Nechte mě aspoň poděkovat zástupkyni.“

„To není nutné. Město New York jí děkuje každý druhý pátek tučným šekem.“

Zpražila mě očima. „Nebudu nezdvořilá jenom proto, že jste hrubián.“ S těmi slovy se otočila a čekala, až nás Kierra dožene. Natáhla k ní ruku. „Moc vám děkuji za všechno. Ještě ráno jsem byla úplně vyřízená, když jsem zjistila, že mi hrozí zatčení.“ Kierra pohlédla na její ruku a pak se odvrátila. Místo toho se otočila ke mně a na mě také směřovala její reakce. „Mně neděkujte, poděkujte svému obhájci.“

„To rozhodně udělám.“

„Ale nepřežeňte to. Nechci, aby se moc vyčerpal.“ Kierra se otočila na podpatku a mávla přes rameno na rozloučenou.

„Zavolám ti kvůli naší schůzce, Drewe.“

Emerie se na mě podívala. „To bylo trochu divné.“

„Asi si dnes zapomněla vzít prášky. Pojďte, ať už odsud vypadneme.“

Než jsme zaplatili pokutu a vyzvedli si kopie Emeriina propuštění, byly skoro čtyři hodiny.

Venku na schodech soudní budovy se zastavila. „Doufám, že vám nevadí citové projevy na veřejnosti, protože vás musím obejmout.“

Po pravdě, takové předvádění před lidmi opravdu nemusím, ale na druhou stranu – za ten promarněný den nedostanu ani vindru, takže uvítám, když si aspoň nějak přijdu na své. Jestli na mě přimáčkne ty svoje kozičky, bude to lepší než nic – možná to bude lepší než celý den makat za šest set sedmdesát pět na hodinu.

„No když musíte.“

Usmála se na mě takovým způsobem, že jsem možná lepší nezažil. A pak přišlo to objetí. Nebylo zrovna krátké – to drobné, štíhlé tělo s velkými prsy na mně ulpělo mnohem déle, než vyžadovala zdvořilost. A dokonce moc pěkně voněla.

Když se stáhla zpátky, nechala dlaně na mých rukou. „Za dnešek vám rozhodně zaplatím. I kdyby mi to mělo trvat roky.“

„Fakt se tím netrapte.“

„Já to myslím vážně.“

Mluvili jsme ještě několik minut, vyměnili jsme si čísla pro případ, že by pro ni dorazila nějaká zásilka, a pak jsme se rozloučili. Zamířila směrem ke kraji města a já do centra, takže jsme se rozešli každý na opačnou stranu. Po několika krocích jsem se otočil přes rameno a sledoval, jak se jí pohupuje zadek. Zezadu vypadala stejně dobře jako zepředu.

Přivedlo mě to na myšlenku… že určitě vypadá ještě mnohem líp, když se udělá. Zrovna když jsem chtěl otočit hlavu zpátky, obrátila se Emerie mým směrem a přistihla mě, jak sleduju její odchod. Široce se usmála a naposledy mi zamávala. Pak zahnula za roh a zmizela mi z očí.

Opravdu jsem si přál, aby mi za dnešek zaplatila.

A napadalo mě hned několik způsobů, jak si to od ní vybrat.

KAPITOLA PĚT

EMERIE

Zvedla jsem k uchu bzučící mobil a přitom se mrkla na obrazovku, kolik je hodin. Skoro jedenáct v noci – dost pozdě, aby mi někdo volal.

„Haló?“

„Emerie?“

Ten hlas. Už jsem se nemusela ptát, kdo to je. Při osobním setkání zněl hluboce a trochu chraplavě, ale v telefonu zněl až děsivě vážně.

„Drewe? Je všechno v pořádku?“

„Jasně. Proč?“

„Protože je trochu pozdě.“

Slyšela jsem, jak hýbe telefonem, a pak se ozval: „Do háje. Promiňte, vůbec mě to nenapadlo. Teprve teď jsem se podíval, kolik je. Myslel jsem si, že tak devět.“

„Čas letí, když trávíte většinu dne po soudech s kriminálníky, že?“

„Asi. Vrátil jsem se domů, abych dohnal nějakou práci, a pak jsem se zastavil v kanceláři. Nějak jsem ztratil přehled o čase.“

„Já se vrátila domů, dala si pár skleniček vína a pak jsem se o to víc litovala. Zdá se, že jste strávil večer plodněji. Jste ještě pořád v kanceláři?“

„Ano. Proto jsem si vzpomněl, že vám zavolám. Sedím si tady a říkám si, že až si najdete novou kancelář, určitě bude vypadat moc hezky.“

Zvláštní, že ho napadlo zrovna tohle. „Díky. Ale jak jste na to přišel?“