Obsah

Manzele_v_behu_sazba

Úvod

Sonin příběh

Seznamte se, prosím

Já a moje sportovní já

Jáa běhání

Běhánínejenompro začátečníky

Moje běžeckéomyly

Co když se mi nechce?

Závodit?Nikdy!

Cesta k půlmaratonu

Půlmaratonský den D

Jak se rodíběžecká láska

První společné běžecké kroky

Jak se zamilovat do kopců

Závodnímánie

Jak zaběhnout první maraton

Pojďme psátblog

Jak se žijev běžecké domácnosti

Svatbav běhu

Když jednasvatba nestačí aneb Vezmeme se i v Indii

Ultra –naše společnáláska

Jak se zamilovatdo běhua ustát to

Michalův příběh

Ze školyaž na stadion

Jak jsemzačal znovuběhat

Začínám bojovat s váhou

Seznámeníse Soničkou

První běžeckývýlet

Proč nezávodíme spolu

Další práces mojí váhou

Náš „největší“ závod anebBěžecká svatba

Dobrodružstvíbez čelovek

Moje cestak ultra

Já se o tebe postarámaneb Prvníalpské ultra

Jak se zdoláváprvní běžecká stovka

Myšlenkyultra běžce

Jako křeček v běhacímkolotoči anebMaraton v hale

Když nejsou závody aneb Vlastní výzva

Hledánímotivace

Náhradaza závody:PVLH24

CESTOVÁNÍ ANEB KDYŽ NÁS POHLTÍ MÍSTO

Jak se běháse sklenkouvína v Beaujolais

Vzhůru do oblak: Valle d’Aosta –Valle dei Principi

Když se závod nezdaří

Kde je tady nejvyšší kopec?

Náš skialpový Valentýnna Ještědu

Radana začátek

Nechcete jít s trenérem?

Jak rychlese stát běžcemči běžkyní?

Jak sena běhání oblékat?

Na čem určitě nikdy nešetřit?

Drobnosti,které budete potřebovat

Jak si vybrat běžecké boty?

Jakběhat?

Kdeběhat?

Kdyneběhat?

Všehomoc škodí

KDYŽ CHCETEBĚHAT V HORÁCH

Co musíte vědět, než vyrazítena trailový běh

JAK SEK BĚHÁNÍMOTIVOVAT

ZÁVĚR

Manželé v běhu

Text © Soňa Hrabec Kotulková, Michal Hrabec, 2022

Illustration © Ivona Knechtlová, 2022

All rights reserved
ISBN 978-80-249-4922-2

Našim milovaným rodinám, které snášejí naše bláznivé nápady, a všem, kteří běží za svými sny.

Úvod

Soňa: Devadesátky jsou v plném proudu. Stojím celá nervózní na atletickém ovále, mám na sobě bílé bavlněné tričko a babičkou šité trenýrky, které na bocích zdobí bílé pruhy. Mají připomínat značkové „adidasky“. Ty originální se totiž nedají nikde sehnat. Naštěstí nás ve škole nenutí nosit nevzhledné modré kalhotky, ve kterých i ta největší krasavice vypadá, jako by měla plínu. Na nohou mám plátěnky. „Tak děvčata, startujeme!“ ozve se hlas naší tělocvikářky. Všechny se této hodiny celý rok děsíme. I já. Čeká nás v tělocviku totiž pravé peklo – běžet na čas patnáct set metrů. A také že ano. Jakmile vystřelíme, většině z nás, i mně, už po pár metech začínají hořet plíce. Natahuji do těch svých studenější vzduch ve snaze zklidnit dýchací orgány. Jenže mi nějak nejde popadnout dech. Připadám si jako lokomotiva, do toho mě začíná šíleně píchat v boku. Je to utrpení, je to šílené, je to neskutečné trápení! Na škvárovém povrchu mi podkluzuje hladká podrážka plátěnek. Jsem červená jako rak, už vážně nemůžu. Kousek jdu a znovu se pouštím do tohoto šíleného sportu. Je to mučení, říkám si v duchu. Jak někdo může dobrovolně a rád běhat? Jsem v cíli. Zlomená v pase, opřená rukama o stehna stále nemůžu popadnout dech, lijí ze mě kvanta potu. Ani ve snu by mě nenapadlo, že za pár desítek let se budu při běhu vdávat a že mi běhání pěkně otočí život naruby.

Michal: Je mi po třicítce. Vycházím po schodech do druhého patra. Jde mi to těžko, zadýchávám se a vzpomínám na to, jak jsem byl v šesti letech na operaci kolene a kyčle. V nemocnici jsem se pak dozvěděl zdrcující zprávu: Nikdy už nebudeš pořádně chodit. Avšak já se nevzdal, tvrdě trénoval a vyhrával závody v plavání, na kole i v běhu. Co na tom, že mi ve škole říkali: „Pejrak“. Kulhání postupně mizelo a téměř nebylo vidět. Jenže teď to přišlo zase – začaly mě trápit další a další zdravotní problémy. Lapám po dechu při chůzi, mám bolesti kloubů, vysoký krevní tlak, trápí mě neustálá únava. Na dovolené v Egyptě jsem skončil v nemocnici po kolapsu při plavání. V tu chvíli se mi to v hlavě všechno spojuje. Já už nejsem sportovec. Kluci, kteří se mnou kdysi trénovali a jsou teď v televizi, překonali období, kdy chtěli se sportem praštit, našli motivaci a sportovali dále, i když to nebylo pohodlné a snadné. Teď se musím zase postavit na vlastní nohy. Vracím se domů. Vytahuji staré běžecké boty, vyhrabávám to nejvíce sportovní oblečení, které mám ve velikosti XXL doma, a plný odhodlání začínám od nuly nebo možná od minus sto dvaceti.

Sonin příběh

Seznamte se, prosím

Patříte do věku, kdy vaše vrstevnice mají minimálně dvě ratolesti a manžela, některé už se stihly dokonce rozvést, většina jich má za sebou několik dovolených v „Jugoslávii“ – zato vy jste sama. Máte sice práci, pro kterou by ostatní ženy „zabíjely“, cestujete si po celém světě, vlastníte byt, auto, ale přesto se vás kamarádky pokaždé zeptají: „Tak co, už máš chlapa?“ – „Ještě ne? No, nezapomeň, že tvoje biologické hodiny už dělají tik, tak, tik, tak!“ To se pak chcete raději zarýt do země a na žádné další kafe se vám už prostě příště jít nechce.

Jenže ruku na srdce, ono to není vůbec snadné najít si nějakého normálního chlapa: A) Většinou jsou už ženatí, takže vás chtějí jen jako milenku. B) Nejsou ženatí, ale bydlí u maminky (a ta dělá všechno lépe a má vždycky pravdu). C) Jsou divní. – Nebo jsem divná já?

Každopádně tuto životní eskapádu totálně převálcovala nová etapa s názvem „běhání“. Mnou tak nenáviděný sport, zkažený základkou, mi všechno obrátil naruby. A to jsem vždycky patřila k největším odmítačům běhání. Fuj!

Tak abyste mě lépe poznali… Jmenuji se Soňa. Jako malé mi říkali Solnička, Slonička, později také Rudá Sonja. Vyrostla jsem v malém městě na severu Moravy. Odjakživa jsem byla hubená jako lunt, byla mi vidět žebra a krátké vlasy ostříhané na kluka mi trčely do všech stran. Vypadala jsem jako malý chlapec, který doma ani nedostal najíst. Jenže já jsem pokaždé jedla za dva (nebo za tři?). Narodila jsem se totiž s velkou předností – moje tělo dokázalo všechno jídlo fantasticky spalovat, a nejlépe cukry. (Závist? No tak pardon!) Proto jsem si vždycky mohla dát, co se mi zlíbilo, navíc v kteroukoli denní dobu. Bingo! Také jsem milovala malování. Když moje ruka chytila pastelky nebo fixy, hned jsem byla ve svém světě. Šlo mi to. Chodila jsem pravidelně do základní umělecké školy a vyhrávala jsem nejen celostátní, ale i mezinárodní výtvarné soutěže. Dodnes mám doma schovanou medaili z pravého stříbra se svým vyrytým jménem, to když moje malůvka vyhrála stříbro v Indii. Byla jsem prostě velký talent.

Když jsme ale s rodinou jezdili do Prahy přebírat všechna ta ocenění z kreslení, nejvíce jsem se těšila na zmrzlinový pohár ze Světozoru, vyhlášené cukrárny v pasáži nedaleko Václaváku. Ta dobrota byla skoro větší než já. Se spoustou ovoce, přelitá vanilkovým krémem a završená kopcem šlehačky. No, byla to taková porce, že ji moje tělo (ano, i to, které dobře spaluje) jednou nepobralo a udělalo se mi pak špatně.

Moje umělecká kariéra se rozvíjela také na střední a vysoké škole, kde výtvarka byla mým hlavním oborem. Měla jsem se stát učitelkou kreslení. Jenže nestala – malování a kreslení mě pod tíhou školy a známkování postupně přestávalo bavit. Tužky, pastely i barvy jsem brala do ruky stále méně, častěji jsem zato sáhla po jiných barvičkách. Ty ovšem nepatřily na papír, ale na obličej.

Já si vždycky plnila sny. Doma jsem měla větší zásoby kosmetiky než kdejaký „bjůty“ salón krásy a v koupelně jsem trávila mnoho času. (Také vám připadá, že čas v koupelně ubíhá tak strašně rychle?) Mamka stále říkávala: „Já nechápu, co v té koupelně děláš celou hodinu!“ Zkrátka jakmile jste přede mě postavili lahvičky s kosmetikou, parfémy nebo malovátka, ocitla jsem se okamžitě v jiné dimenzi. Svět se v tu chvíli přestal točit a já byla uhranutá novým produktem. Musela jsem vše otestovat, ovonět, zkusit si texturu, dopodrobna si přečíst, na co který přípravek je, i jeho složení. Nakupovala jsem si knihy o líčení, v našem městě jsem znala všechny drogerie jako své boty. Moje mladší sestra se mnou pak jen velmi nerada absolvovala pochůzky po městě, protože věděla, že když půjdeme okolo obchodů s kosmetikou, strávíme tam velkou spoustu času. Vždycky jsem jí pak musela slíbit, že půjdeme jen do jedné drogerky, ne do všech tří, které u nás fungovaly. Bylo tedy více než jasné, že se tímto oborem hodlám v budoucnu zabývat. Jenže tehdy jsem ještě nevěděla jak.

Věřím, že když něco moc chcete, tak se to stane. Moje kariéra se proto po „vejšce“ neubírala cestou školství, ani umění, ale začala jsem pracovat jako produkční v reklamní agentuře. To mě ovšem moc nebavilo. Plánovat akce, dodržovat termíny, dělat kalkulace, všechno hlídat a mít na starosti – jednoduše nic pro mě. Stresovalo mě to. Naštěstí tady sehrála svoji roli zvláštní náhoda. Chodila jsem ke kadeřnici, které svěřovaly své hlavy nejenom známé herečky a modelky, ale také šéfredaktorky těch nejvěhlasnějších ženských módních časopisů v Česku. Časopisů na křídovém papíře, s lesklou obálkou a stránkami, ze kterých mi vždycky až přecházel zrak. Byly plné kosmetiky a těch nejúžasnějších novinek. „Ach, tak by mě bavilo pracovat v takovém magazínu,“ povzdechla jsem si, když mi kadeřnice právě zarovnávala konečky. „Tak na co čekáš, tady máš jejich mailovou adresu a napiš jim.“ Najednou jsem v ruce držela papírek. Hlavou mi vrtalo, jak oslovit šéfredaktorku, vždyť jsem nikdy nic takového nedělala, nepsala jsem. Jenže já tam tak chtěla! Sedla jsem a vyplodila mail, kde jsem se tak vychválila, až jsem sama nabyla dojmu, že nevzít mě bude tou největší chybou celého vydavatelství. A také že ano. Přišla mi brzy odpověď, absolvovala jsem pohovor a místo mi v tom vysněném časopise nabídli. Jenže jen na částečný úvazek, a to já nechtěla. A protože momentálně bylo volné místo vedle v lifestylovém časopise pro muže, který byl součástí stejného vydavatelského domu, stala jsem se tam produkční. Šéfredaktor Pavel totiž uměl dobře odhadnout kvality každého člena redakce. Když zjistil, že mě to táhne ke kosmetice, jako bonus k práci mi nabídl beauty stránku, sice určenou pro chlapy, ale i tak jsem byla ve svém světě. Och, jak moc mě to bavilo! Už druhý den v práci mě šéf vyslal na tiskovou konferenci k nové vůni. Byla jsem ve svém živlu. V pracovní době jsem očichávala lahvičky s parfémy, a ještě jsem o tom psala!

A pak se to stalo. Po dvou letech mi přišla nabídka stát se kosmetickou redaktorkou v jednom z nejznámějších a nejčtenějších ženských časopisů v Česku. Práce snů. Ano. Bylo tomu tak! Jenže jsem byla opravdu spokojená v redakci u kluků, takže se mi moc nechtělo nikam jinam. Jednalo se ale o nabídku, kterou dostanete jen jednou za život. Rozhodnout se mi pomohl můj taťka, ten radí vždycky dobře. „Nad čím váháš? Vždyť to byl odjakživa tvůj sen. Prostě to zkus, jinak budeš celý život litovat, že jsi to neudělala.“ A měl pravdu. Nesmíte se už dopředu bát. Musíte si prostě jít za svým. A tak se mi splnilo to, po čem jsem vždycky tak toužila. Vyfasovala jsem v redakci obrovskou skříň, která byla od podlahy až po strop naplněná tou nejnovější, nejkrásnější, nejvoňavější a nejúčinnější kosmetikou – parfémy, krémy, make-upy, rtěnkami, paletkami, šampóny, maskami a mnohým dalším. Kromě psaní článků a chození po tiskových konferencích jsem si mohla v pracovní době lakovat nehty (zkouším přece přilnavost a výdrž laku), vonět se parfémy, mazat se krémy, malovat si pusu (testuji, jak dlouho rtěnka vydrží, jakou má texturu, jak na rtech vypadá daný odstín, jestli opticky nedělá žluté zuby nebo zda nepřidává na věku). Náplní mojí práce bylo i hledat si, co se právě nosí za styly líčení na přehlídkových molech. Prostě ach!

Jako kosmetická redaktorka jsem také chodila na prezentace nejrůznějších kosmetických novinek a létala po celém světě. Setkávala jsem se s věhlasnými parfémáři, sledovala na vlastní oči, jak se vyrábějí krémy, dostala se do laboratoří, mluvila s vědci i viděla, co se s pletí děje. Zní to jako pohádka a ona to opravdu pohádka byla, i když s trošku krušnějšími začátky. Přece jenom, čeština a psaní slohovek – to mi vždycky šlo, ale tady, v kvalitním časopise jsem musela psát už vážně dobře. A naučila jsem se to. Měla jsem nadřízenou, která roky dělala šéfredaktorku nejprestižnějšího módního časopisu a teď dohlížela na jiné redakce, i na tu naši. Byla profík – módu i kosmetiku měla v malíčku a chtěla, abych to uměla i já. Takže mě text o několika větách nechávala přepisovat tak dlouho, dokud jí nepřipadal dobrý – klidně i desetkrát. Jednou mi dokonce článek přeškrtala a napsala: „Hnusné, chce se mi blít.“ Teď se tomu směji, ale tenkrát mi nebylo moc hej. Jenže já tuto vysněnou práci tak milovala a chtěla ji dělat, že jsem zaťala zuby a učila se. Teď, s postupem času vidím, že to bylo dobře a že jsem takovou školu potřebovala. Žádný učený totiž z nebe nespadl. Když pak moje nadřízená odcházela z vydavatelství, musela jsem jí za všechno hodně poděkovat a jsem jí vděčná dodnes.

Bylo mi tehdy jasné, že pokud toužíte něco dělat opravdu dobře a lépe než ostatní, chce to čas, učení a věnovat tomu také potřebnou energii. Stejně tak to teď mám s běháním i s naším blogem. Věděla jsem, že být kosmetickou redaktorkou je přesně to, co jsem vždycky chtěla dělat. Vždyť jsem toho na přednáškách věděla více než ti, kteří prezentovali, a když jste se mě zeptali na cokoli z oblasti péče nebo líčení, byla jsem k nezastavení. Moje práce se stala mojí zábavou. Když děláte něco, co vás baví, jde to jako po másle a šlo to tak i několik dlouhých let. Redaktorku kosmetiky dělám dodnes, miluji to, jen jsem na volné noze a zabývám se i jinými tématy, třeba běháním nebo zdravým životním stylem. Tedy tím, co je mi teď opravdu blízké.

Já a moje
sportovní já

Každý dostaneme do vínku nějaké ty „talenty“. Já uměla bravurně kreslit, zato sport mi toho moc neříkal. Tedy kromě plavání. To už jsem ovládala, když mi byly dva roky. Moji skvělí rodiče mě totiž brali do bazénu tak často, že jsem uměla plavat hned. V pětadvacítkovém bazéně jsem na ostatní působila jako zjevení – malinkatá holčička, která jen tak tak, že umí chodit, a už tak hezky sama brázdí i tu největší hloubku. Šup. A byla jsem ve vodě. Měli jste vidět všechny okolo. Nejprve se zarazili, když viděli, jak jsem se střemhlav vrhla do hluboké vody. Pak jim do mozku přišel impulz, který okamžitě rozhodl, že je čas mě jít zachraňovat. Jenže nakonec jim došlo, že já a voda rovná se nejlepší kombinace. Plavala jsem svižně a hravě jako ryba. Právě pro toto moje nadšení mě naši přihlásili na plavecké výcviky. Jenže podobně, jako mě kvůli škole přestávalo bavit kreslení a malování, nebavilo mě trénovat ani plavání – chtěla jsem ho dělat jen tak, pro zábavu. Toto naši naštěstí včas pochopili.

Jenže další sporty mi nic moc neříkaly. Když mě naši přihlásili do gymnastiky, brzy všichni na vlastní oči viděli, že tohle není pro mě. Ani po pár hodinách jsem totiž nechápala, jak se dělá krok sun krok. Absolutně nemám totiž, na rozdíl od svojí mladší sestry, pohybovou paměť. Když mi bylo tak devatenáct, chodívala jsem pravidelně na večerní cvičení, u kterého jsme si na začátku několikrát projeli choreografii složenou z různých cviků aerobiku. Bylo to pro mě opravdu těžké, ale po pár měsících jsem ji konečně uměla. Vzala jsem s sebou ségru a byla jsem hrdá, jak skvěle celou sestavu umím. Ona ale přišla, koukla a choreografii zvládla napoprvé a dokonale. Odmala totiž chodívala do baletního oddělení na základní umělecké škole a tancování jí, na rozdíl ode mě, vždycky skvěle šlo.

Každopádně moje tělo příliš sportu neholdovalo, nebylo také proč. Spalovalo tak, že jsem byla pořád hubená, a přitom jsem jedla za dva. Celá rodina si zvykla, že moje porce jsou stejně velké jako pro chlapy – taťka i děda je měly podobné, ne-li menší než já. Nechci vás naštvat, ale já si vždycky myslela, že je normální jíst, co chci a kdy chci. Že tomu tak není, jsem zjistila až na vysoké škole, když jsem téměř jako jediná studentka chodívala večer do menzy na večeře – okolo mě tam jedli jen samí kluci. Když jsem se na kolejním pokoji ptala svých kamarádek – spolubydlících, proč nejdou také večeřet, klepaly si na čelo a všechny obracely oči v sloup, stejně jako když jsem jim v deset večer nabízela tabulku čokolády. A jiné to měla i ségra – i když vždycky vypadala nádherně, nikdy nemohla jíst tak jako já.

Svoji ségru Janičku miluji. Je o šest roků mladší, má zajímavou přezdívku (tu vám ale nesmím prozradit, měla bych doma peklo), kterou jí říká celá rodina, a zajímavé to bylo už při jejím narození. Tenkrát v září v první třídě si pro mě po škole nikdo nepřišel. Musela jsem se tedy vydat domů sama, což bylo pro šestiletou holčičku velké „dobrodrůžo“. Jenže ani doma nikdo nebyl, a tak jsem pokračovala k babičce, která mi se slzami v očích už zdálky hlásila: „Narodila se ti malá sestřička Janička!“ Do toho se ze školy přiřítil vystrašený taťka, protože si spletl, kdy mi končí škola, a přišel o hodinu později.

A tak jsme doma byly pěkná holčičí dvojka. Ségra bývala odmala velká krasavice – měla dlouhé, zlatavé vlasy a malou ofinku a byla tak krásná a roztomilá, že nás často zastavovali i kolemjdoucí a říkali rodičům, jak překrásnou dcerušku mají. Já byla pravý opak. Byla jsem vychrtlá, neměla jsem moc vlasů, a tak mě mamka stříhala na kluka. Měla jsem velkou hlavu, střapaté, tmavé vlasy, výrazné přední zuby s předkusem (to naštěstí spravila rovnátka) a postavu hubenou tak, jako bych snad ani nejedla. V létě u vody jste viděli jen moji hlavu, vystouplá žebra a samou nohu, samou ruku.

S vlasy to v naší rodině nebylo nikdy spravedlivé. Když se podíváte na moji mamku, první, co vás na ní zaujme, je krásná dlouhá hříva až do pasu. Tu na ní miluje i můj taťka. Společně tvoří úžasný a krásný pár už několik desítek let. Kolik, to vám neprozradím, hned byste totiž věděli, kolik mi je. Na délku mamčiných vlasů se nesmí sáhnout. Kdyby ano, byl by to důvod k rozvodu, i po tolika letech.

Při česání má mamka hlavu nakloněnou do boku a kartáčem projíždí tu krásu až dolů. Díky svým vlasům vypadá pořád mladě, a když spolu vyrazíme třeba na kolo, občas na nás kluci křičí: „Ahoj holky, jak se vám jede? Vypadáte fakt dobře!“ To se i mamka začne blahem tetelit. Bohaté, silné a dlouhé vlasy má i moje ségra. Ach jo. To pak občas mamča vezme můj nebohý culíček do rukou a s povzdechem pronese: „No jo, ty máš holt vlasy po babičce Mařence.“ Nutno podotknout, že babička nosila celý život paruku. Naštěstí je všechno na světě spravedlivé. Já sice nemám vysněnou hřívu, ale na rozdíl od mamky a ségry se pyšním nehty, které by mi ostatní mohli závidět – jsou pevné, rychle rostou a nemusím s nimi téměř nic dělat, stejně tak jako se svojí postavou.

Postupně mi ovšem krátké, střapaté vlasy dorostly a moje hubené tělo začínalo být velkým benefitem, zvlášť když jsem pro to nemusela nic dělat. Nepředstavujte si mě ale jako pecivála. Byli jsme rodina, která pravidelně jezdila na výlety. Měli jsme prochozené celé Beskydy a každý víkend jsme byli aspoň na jeden den pryč. Jak já to milovala! A teď se vám přiznám… Bavilo mě to, ale ne kvůli cíli cesty ani kvůli výhledům. Bylo to kvůli jídlu. Chudák taťka ho vždycky tahal ve dvou termoskách na zádech v batohu. V jedné byla rajská a ve druhé kolínka. Víčka termosek sloužila jako misky, a tak jsme si se ségrou zaslouženě dopřávaly dobrého teplého domácího jídla i na kopcích. Když si na to vzpomenu, ještě teď se mi sbíhají sliny.

Když bydlíte v Beskydech, kde jsou kopce téměř všude, samozřejmě vás to v zimě láká na lyže. Naši jezdili rádi na běžkách a brávali s sebou i nás. Nikdy nezapomenu, jak mi při tom zmrzly prsty u nohou a jak mi je táta v dlaních rozmrazoval a dýchal na ně teplý vzduch. No, nohy to přežily a jsou v pořádku – připravené na běhání. Sport, který jsem ale měla po celý život ráda a byla jsem v něm dobrá, bylo lyžování. Na lyžích mě naučili jezdit instruktoři na Horní Bečvě, kam se za hluboké totality jezdívalo o jarních prázdninách na lyžařské výcviky. Makala jsem tak, že jsem si nohy rozedřela až do krve. Začátečníci totiž neměli vlek, a tak jsme kopec pokaždé šlapali po svých – raz, dva, jeden krok, druhý krok, pěkně zboku nebo si dát těžší stoupání „stromečkem“. Každopádně jsem se zlepšovala, a to i díky rodičům, kteří nás pak na sjezdovky vozili pravidelně. Také si pamatuji, jak místo vleku posloužil taťka, když nás lyžařskou hůlkou sám tahal do kopce nahoru. Tati, jsi hrdina, díky! Pak už jsem se stala zkušenou lyžařkou, a to se projevilo zejména v sedmé třídě na lyžáku. Se spolužačkou Luckou jsme byly jediné dvě holky v prvním – tedy v tom nejlepším – družstvu a já si tam svých pár hodin slávy náležitě užívala. Ostatní neuměli ani oblouček, a já si to svištěla dolů jako ta největší lyžařská hvězda. V závodech jsem pak byla první holka! Wow!

I po pubertě jsem stále zůstávala velkou milovnicí lyžování, ale lyžovat se vám povede jen pár měsíců v roce. Sem tam jsem si zašla na aerobik – tady se u mě skutečně nic nezměnilo: když šli všichni doleva, já jsem vyrazila doprava. Jak jsem říkala, vůbec nemám pohybovou paměť. Hlavně nedělat žádné složité kroky! Teprve v mých dvaceti se to změnilo – dostala jsem z práce permanentku do sportovního centra. Aerobik jsem tedy hned vyřadila a říkala jsem si, že bych mohla vyzkoušet skupinové posilování s tyčemi. Když jsem ale cvičící, která stála vedle, tu těžkou kovovou tyč shodila na nohu, věděla jsem, že ani tudy cesta nepovede.

V rozvrhu tu byla napsaná i power jóga. Co to je? To musím zkusit! Prý je to teď hit a nemusí se u toho ani meditovat, ani říkat „óm“. Otestovala jsem tedy power jógu a náramně mi vyhovovala: pochopitelná a poměrně „jednoduchá“ sestava po sobě plynoucích cviků, při kterých jsem musela jen správně dýchat, ale přitom jsem se soustředila pouze sama na sebe, na svoje tělo a na to, abych cvik provedla technicky správně. Žádné přemýšlení nad tanečky, otočkami a složitou choreografií. Tak tohle bylo moje! Cvičení mě bavilo a také jsem se zlepšovala. Moje tělo se zpevňovalo (ano, i když dobře spalujete, potřebujete postavě dodat něco navíc), stávalo se flexibilnějším a já pak už byla téměř schopná dát si nohu za krk. Neee! Tak trochu samozřejmě přeháním, ale konečně to bylo něco pro mě, čemu jsem propadla.

Já
a běhání

Sport zvaný běhání jsem po svých zážitcích ze základky vnímala jako opravdové zlo. Brala jsem ho na milost pouze jednou, maximálně dvakrát za rok, když jsem musela stihnout autobus nebo vlak, jenže to jsem pak ještě čtyři stanice funěla jako lokomotiva, byla jsem červená jako rak, zpocená a dlouhou chvíli jsem se musela dávat do kupy. Vzpomínám si na svého kamaráda Lukáše, úspěšného triatleta, jak mě pozval, abych mu přijela fandit na závody do konopišťského parku. Běh je v triatlonu po plavání a kole poslední disciplínou, a tak vidíte: A) tváře závodníků pokřivené únavou a snahou toho ještě co nejvíce urvat, B) všechny celé zpocené a totálně uřícené, C) závodníky, kteří vypadají, jako by za chvíli měla přijít jejich poslední hodinka.