Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

strana 1 – titulní list

Danielle Steel

ZTRÁTY A NÁLEZY

Přeložila Michaela Melišíková

Danielle Steel: Ztráty a nálezy

Copyright © 2019 by Danielle Steel

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2022

ISBN 978-80-249-4870-6

Tomovi,

mému milovanému kovboji,

s láskou silnější než sám život,

větší než samo nebe, tobě,

jenž budeš navždy mou součástí.

S láskou, dokud se opět neshledáme.

Mým milovaným dětem,

Trevorovi, Toddovi, Beatrix, Nickovi, Samanthě, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře,

s nekonečnou láskou a celou mou duší i srdcem,

Maminka / DS

„Dokud nezačneš litovat svých snů, jsi mlád.“

– Anonym

1

Madison Allenová bydlela ve West Village v centru New Yorku, jen několik bloků na západ od řeky Hudson ve staré cihlové budově, která dříve sloužila jako požární stanice. Dům byl sto let starý. Jelikož Maddie prožila většinu svého života na Upper East Side, nové bydliště pro ni bylo opravdu velkou změnou. Své tři děti vychovala v pohodlném, i když nepříliš luxusním bytě v důstojně vyhlížející budově z předválečné éry. Koupě požární stanice jí pomohla postavit se na vlastní nohy a práce na ní se pro Maddie stala tak trochu srdeční záležitostí. Zakoupila ji před patnácti lety právě předtím, než její nejmladší dítě – dcera Milagra – odešlo na univerzitu. Jejím dvěma starším dětem, Deanně a Benovi, bylo tehdy dvacet a jednadvacet let a ještě pořád se oba vraceli na prázdniny domů. O dva roky později se však přestěhovali do svých vlastních bytů a po promoci se už domů nastálo nevrátili.

Deanna se přestěhovala do bytu v Chelsea a získala místo asistentky návrháře u jedné úspěšné módní značky, která se u mladých žen těšila velké oblibě. Předtím vystudovala soukromou uměleckou školu Parsons a měla opravdový talent. S ostatními návrháři nelítostně soupeřila, pro svou lásku k módě občas nic jiného nevnímala a vždy se soustředila především na vlastní úspěch. Nebyla tak intelektuálně založená jako její sourozenci. Ben, její mladší bratr, měl ohromný cit pro byznys a v téhle oblasti si vedl opravdu dobře. Nejmladší Milagra se od svých patnácti věnovala psaní a již v devatenácti letech jí vydali první román. Všechny tři Maddiiny děti i jejich zájmy – design, obchod a literatura – byly každé úplně jiné. Na rozdíl od svých mladších sourozenců ale byla Deanna ochotná jít za úspěchem i přes mrtvoly.

Ben se po promoci na Berkeley rozhodl usadit v San Franciscu, ve světě start-upů. Zapřisáhl se, že už se do New Yorku nikdy nevrátí, a svůj slib dodržel. Učaroval mu pobyt venku, život v Kalifornii i svět moderních technologií. Byl to laskavý člověk, dobrý manžel i otec a milující syn, Maddie ho však vídala jen zřídka – vlastně málokdy kontaktovala kohokoliv z nich. Od té doby, co její děti vyrostly, se jim nechtěla vnucovat, a tak raději vyčkávala, než se jí samy ozvou. Někdy toho čekání bylo příliš, a i když se snažila být trpělivá, občas jim prostě musela zavolat.

Milagra vystudovala Kalifornskou univerzitu v Los Angeles, poté chodila na postgraduální kurz psaní na Stanfordu a přestěhovala se do Mendocina v Severní Kalifornii. K psaní knih potřebovala samotu a ticho, proto s ní byla Maddie v kontaktu ze všech dětí nejméně.

Z pocitu prázdnoty přepadaly Maddie v jejím starém bytě úzkosti, a proto se rozhodla přestěhovat do centra. Její děti to nechápaly a snažily se jí koupi požární stanice rozmluvit. V jejím novém domově, který byl poněkud neobvyklý, se cítily trochu divně. Maddie však byla rozhodnutá, že je to pro ni to pravé. Dříve nebo později si děti přece zvyknou, říkala si. A samozřejmě tušila, že jakmile vyrostou, půjdou z domu.

Součástí požární stanice byla mosazná tyč, po které hasiči dříve sjížděli dolů. Každých pár měsíců si někoho pozvala, aby tyč naleštil, a jednou se po ní dokonce sama pokusila spustit. Bylo to děsivé, ale také vzrušující a zábavné – i když sjela dolů mnohem rychleji, než původně čekala. Z koupě požární stanice měla ohromnou radost, byla to pro ni cesta za novým dobrodružstvím. Své obydlí naprosto milovala.

Ačkoliv si její děti myslely, že se s přestěhováním do nového poněkud unáhlila, ona sama jejich pocity nesdílela. Dům měl čtyři podlaží, se dvěma prostornými pokoji a jedním menším, které sdílely koupelnu na horním poschodí a byly zařízeny jako ložnice pro Bena, Deannu a Milagru pro případ, že by se jim zachtělo matku navštívit. Využívali je však málokdy a teď, o patnáct let později, se v nich už nezdržovali vůbec.

Ben, jemuž se coby mladému podnikateli podařilo rozjet úspěšný start-up, neměl na ježdění domů čas. Potom podnik prodal, rovnou založil nový a času měl ještě méně. Měl dar objevit a zpeněžit potřeby, na které nikdo jiný nepomyslel. Ve svých pětatřiceti letech byl ženatý a měl tři děti – Willieho, Charlieho a Olive, kterým bylo šest, pět a tři roky. Do New Yorku jezdil zřídka, a když už na to došlo, pobýval v hotelu. Jeho žena Laura pocházela z Grosse Pointe, předměstí Detroitu, a měla příbuzné a přátele v Chicagu, ale dál na východě nikdy nebyla.

V San Franciscu si užívali své rušné a naplněné životy, měli nádherný dům v Belvedere s fantastickým výhledem na město – malý ostrůvek s předraženými nemovitostmi v okresu Marin County, dvacet minut od San Francisca. Kvůli Benově práci, společenskému životu, který pro ně Laura organizovala, a všem aktivitám dětí byli tak vytíženi, že se nikdy nehodilo, aby za nimi Maddie přijela, byť na sebekratší návštěvu. Při těch několika návštěvách, které za rodinou podnikla, si vždy připadala jako vetřelec. Vnoučata ji prakticky neznala. Vídala se s nimi jednou nebo dvakrát ročně na pár dní a stěží přitom stačila tempu jejich mimoškolních aktivit, všech těch lekcí práce s počítačem, karate, fotbalu, plavání a Olivina baletu, společně s neustálými návštěvami kamarádů a dalšími činnostmi, které pro ně organizovala jejich matka. Laura každého udržovala v pohybu a úspěšně si od Maddie držela odstup, Maddie si však nikdy nestěžovala. Její syn byl šťastný, což pro ni bylo to hlavní. Bývala by ho ráda viděla častěji a bydlela ve stejném městě, ale prostě to muselo být jinak. Maddie se snažila si z toho nic nedělat. Vždy chápala, že jsou její děti jiné než ona, a povzbuzovala je, aby byly nezávislé a šly si za svými sny.

Již v den Benovy svatby nabyla dojmu, že syna ztrácí ve prospěch příbuzných jeho manželky. Ben a Laura trávili vánoční svátky v Grosse Pointe spolu s Lauřinými rodiči, sourozenci a jejich dětmi. Dům jejích rodičů na Havaji byl pro ně ideální prázdninovou lokalitou. Ben tam se svou rodinou trávil téměř každou dovolenou. Když ne tam, pak v Mexiku nebo v Aspenu. Návštěva u Maddie tomu prostě nemohla konkurovat. Žádný dům na venkově neměla, a navíc měla sama stále dost pracovních povinností. Přestože by s ní v její požární stanici v New Yorku někdy mohli klidně pobýt, Maddie si byla vědoma toho, že jak se Benova rodina rozrůstala, bylo by jim tam příliš těsno a úzké kovové schodiště a požární tyč nebyly pro tak malé děti dvakrát bezpečné. Doufala, že až Benovy děti trochu povyrostou, vezme si je k sobě do New Yorku na prázdniny samotné, to ale bude ještě dobrých pár let trvat. Laura se mezitím snažila vyšplhat se na společenském žebříčku v San Franciscu co nejvýše a chlubila se manželovým úspěchem. Na Maddie tak nezbýval čas ani prostor.

Oproti svému bratrovi žila Milagra uprostřed větrného, drsného a mlhou zahaleného Mendocina, úplně odlišným životem. Poté co vydala svou druhou knihu, si tam koupila malý polorozpadlý viktoriánský domek a sama si jej zrekonstruovala. Do tři až čtyři hodiny vzdáleného San Francisca nikdy nejezdila. Psala strašidelné a tajemné gotické romány, z nichž sice nikdy nebyly bestsellery, ale těšily se dostatečnému úspěchu, aby Milagře zajistily pohodlný život. Měla fanklub věrných čtenářů, kteří její knihy milovali. Její díla byla zvláštní a temná, a tak jí osamělý život v Mendocinu naprosto vyhovoval. Milagra začala psát již ve svých patnácti letech a od té doby žila tak trochu jako poustevnice. K tomu, aby byla šťastná, rozhodně nepotřebovala přítomnost ostatních. Naopak upřednostňovala samotu, která jí poskytovala dostatek klidu na psaní. Obtěžoval ji i pouhý telefonát od přátel, proto raději své číslo nikomu nedávala, a ani sama nikomu nevolala. Se svou matkou komunikovala většinou jen prostřednictvím e-mailů, tedy když zrovna fungoval internet. Přístup k internetu byl u ní doma většinou spolehlivý, ale telefonní signál nikoliv, což se jí báječně hodilo. Neustále pracovala na některé ze svých knih a ve třiatřiceti letech žila sama jen se třemi velkými psy a dvěma toulavými kočkami. Se svým bratrem se vídala sporadicky, ale čas od času si alespoň psali e-maily. Deanně nepsala nikdy, na to byly obě sestry příliš rozdílné. V New Yorku nebyla už celých šest let. Naposledy ještě předtím, než si koupila dům. Pokud jí to Milagra dovolila, Maddie svou dceru navštěvovala pouze v době, kdy dokončila knihu a ještě nezačala pracovat na další.

Jméno Milagra jí Maddie dala poté, co o dceru ještě před porodem několikrát málem přišla. Ve španělštině znamená její jméno „zázrak“. Milagra byla samotářka a žila pouze svou prací. S Benem a jeho ženou Laurou neměla nic společného a vždy své matce říkala, že si s nimi prostě nemá co říct. Ještě méně společného toho však měla se svou starší sestrou Deannou, která byla drsný dříč úplně pohlcený zběsilým světem módy v New Yorku. Milagra si o své sestře vždy myslela, že je agresivní, a říkala, že jí Deanna nahání hrůzu. Deanna ji jako dítě trápila a sekýrovala a byla vždy přesvědčená o tom, že má ve všem pravdu. Neustále Milagře říkala, že je „ta divná“.

Deanna se provdala za Davida Harpera, šéfredaktora velmi úspěšného nakladatelství. Jako návrhářka si vydělala víc než on a dodávala tak jeho životu lesk. Dokonce i jako dítě měla vždycky ostré lokty a ještě ostřejší jazyk. S Davidem se však k sobě dobře hodili. Doma i ve své práci vládla Deanna železnou rukou. Měli dvě dcery, sedmiletou Lily a devítiletou Kendru, a Deanna na ně kladla stejné nároky jako na sebe samotnou. Dcerky chodily na ty nejlepší soukromé školy v New Yorku a v mimoškolních aktivitách si nijak nezadaly s Benovými dětmi. Kendra se pilně věnovala baletu a Lily zase chodila na lekce hip hopu. Obě hrály na housle a klavír. Deanna měla jejich životy do puntíku naplánované.

O víkendech všichni čtyři jezdili do svého domu v Berkshirských horách, kde si mohl David v klidu pročítat rukopisy, Deanna pracovala na svých návrzích a děvčata se učila jezdit na koni. O děti se starala chůva, což Davidovi a Deanně umožnilo trochu si odpočinout od svých životů plných stresu, které vedli během pracovního týdne.

Deanna k nim svou matku na víkend nikdy nepozvala.

Jezdívali se dokonce bavit i do New Yorku, ale matku nikdy nepřizvali. Deanna ji za něco neustále kritizovala a považovala ji za příliš volnomyšlenkářskou a poněkud výstřední. Podle Deanny byla prvním příznakem těchto vlastností právě Maddiina koupě požární stanice, a to i přesto, že Maddie pro život po odchodu dětí vyhovovala mnohem víc než prázdný osamělý byt na okraji města. David a Deanna žili v družstevním bytě u východní 70. ulice, mezi Madison Avenue a Park Avenue. Deanna si byt sama vyzdobila a jeho fotografie se dostala dokonce i do časopisu Architectural Digest. Oblast West Village, kde Maddie bydlela, byla vlídná a přátelská, se spoustou malých restaurací a obchůdků. Když bylo venku pěkně, bylo možné o víkendech potkat na ulici spoustu lidí. Maddie chodila na dlouhé procházky podél řeky, při kterých si odpočinula a zároveň i načerpala síly. Vztah s její nejstarší dcerou byl zpravidla velmi napjatý. Deanna ve svých šestatřiceti neváhala otevřeně vyjádřit svůj názor na všechno, co se jí nezdálo, a byla toho názoru, že bydliště její matky ve staré požární stanici je učiněným bohémstvím, že to nedává smysl, a dokonce je to i poněkud trapné. Proč prostě nemůže žít v bytě na okraji města jako ostatní lidé v jejím věku?

Maddie to ale dávalo perfektní smysl, svou stanici si při rekonstrukci zařídila tak, jak jí to vyhovovalo, a v horním poschodí udělala svým dětem pokoje pro hosty. O poschodí níže, ve třetím patře, si zařídila vlastní pokoj a malý obývák, kde trávila večery čtením nebo se zabývala výzkumem do práce. Velký obývací pokoj měla ve druhém patře, společně se zrekonstruovanou kuchyní, která byla dost velká na to, aby se v ní dalo i jíst. Mohla si sice sednout k velkému stolu pro deset lidí, ale nikdy to nedělala. V přízemí domu se nacházely dvě malé kanceláře, jedna pro ni a druhá pro její asistentku Penny. Ve velkém prostoru se šestimetrovými stropy, který kdysi sloužil jako garáž pro požární vozy, teď sídlil její fotoateliér. Po nastěhování mohla Maddie konečně poprvé žít i pracovat na jednom místě a její klienti sem za ní moc rádi chodili. Stanice byla zařízena skromně, ale s elegancí. Maddie měla rozmanitý vkus a skvělý styl. Na jedné stěně visela sbírka starých požárních přileb ze všech koutů světa, která lidi fascinovala. Všechno na tomhle místě bylo zajímavé, neobvyklé, vřelé i okouzlující, stejně jako Maddie samotná.

Svou kariéru zahájila víceméně omylem. Jakožto blonďatá, vysoká a hbitá dívka s půvabnou tváří se po ukončení studií na Newyorské univerzitě chvíli věnovala modelingu. Oba její rodiče učili na střední škole. Ačkoliv sama ještě netušila, čemu se chce v životě věnovat, věděla s určitostí pouze to, že nechce být učitelkou jako oni. Byli přepracovaní, mizerně placení a o systému veřejného školství už si nedělali vůbec žádné iluze. Dráha modelky byla pro Maddie prozatímním, velice dobře placeným řešením. Dělat modelku ji sice nebavilo, ale líbila se jí svoboda, jakou jí tahle činnost poskytovala. Měla svůj vlastní byt v pěkné části East Side. A i když nesnášela konkurzy, tlak, protivné redaktory časopisů a jedovaté, soutěživé dívky, dokázala z toho, co si vydělala, vyžít a práci modelky se chtěla věnovat jen asi dva roky. Titul z dějin umění, který na univerzitě získala, jí po promoci nájem nezaplatil a rodiče ji podporovat nemohli.

Během několika měsíců si jí všiml známý francouzský fotograf Stephane Barbier, který pracoval a žil v New Yorku. Usiloval o ni v profesionálním i osobním životě tak dlouho, až se do něj zamilovala a nechala se přesvědčit, že i on bezhlavě miluje ji.

Po šesti měsících vášnivého vztahu zjistila, že čeká Deannu. Po dlouhých nocích, během nichž Stephane pil jako duha a kouřil jednu za druhou, se rozhodli, že se na radnici vezmou. Její rodiče by proti tak unáhlenému rozhodnutí jistě měli námitky, ale Maddiin otec tou dobou umíral na rakovinu a její matka z toho byla příliš zničená, než aby tomu, co dělá její jediné dítě, věnovala pozornost. Blažená Maddie začala se Stephanem nový život. Sice ho tak úplně neplánovala začít narychlo organizovanými vdavkami, ale zdálo se, že i tak jim to docela klape. Jakmile na ní začalo být těhotenství vidět a musela přestat s modelingem, zaměstnal ji Stephane jako jednu ze svých asistentek. S nadšením se začala učit všechno, co jeho práce obnášela. Moc ráda ho sledovala při práci a dál mu pomáhala i po narození děťátka. Nakonec se z ní stala jeho hlavní asistentka při každém focení. Když byly Deanně čtyři měsíce, otěhotněla Maddie, která spoléhala na to, že kojení dalšímu početí zabrání, s Benem. Když se jim narodil syn, byl Stephane radostí bez sebe a choval se, jako kdyby se Maddie povedl nějaký obzvláště vydařený kousek. Deanna byla uplakané a náročné miminko, zato Ben byl hotové sluníčko a takřka od chvíle, kdy se narodil, se neustále jen usmíval.

Manželství vydrželo tři roky, dokud se po náročném těhotenství nenarodila Milagra. Maddie byla v osmém měsíci, když se dozvěděla o Stephanově žhavém románku s devatenáctiletou polskou modelkou, která byla zrovna v kurzu, a o všech dalších nevěrách, které mu předcházely. Společný život se jim rychle rozpadl, a než se Milagra narodila, Maddie se začal hroutit celý svět. Stephane začal pít a jeho kariéra byla tou dobou na sestupu. Když byl Milagře měsíc, řekl Stephane Maddie, že ji opouští a odjíždí se svou novou láskou zpátky do Paříže. O rok předtím Maddiina matka zemřela, stejně jako její otec, na rakovinu a Maddie se tak neměla na koho obrátit. V pětadvaceti skončila sama se třemi dětmi a neměla, jak se zaopatřit. Její rodiče neměli nic, co by jí mohli zanechat. Musela si proto vystačit se svým důvtipem a pracovitostí a nějak z toho zaplatit jesle a školku. Stephane jí zcela bez obalu sdělil, že si nemůže dovolit platit alimenty, a odešel. K modelingu už se vracet nechtěla, ačkoliv by bývala mohla, a kdyby neměla na výběr, tak by to i udělala. Namísto toho přijala místo asistentky u jiného fotografa za plat, se kterým sotva pokryla výdaje na jídlo a péči o děti a na nájem. Její šéf byl mladý začínající fotograf a seriózní člověk. Stephane dostál svému slovu a neposlal jí z Paříže ani vindru, načež se doslechla, že má s Polkou dítě. Podala žádost o rozvod a velice záhy zjistila, že o focení toho ví mnohem víc než její nový zaměstnavatel. Rozhodla se proto zariskovat a začít se sama živit jako módní fotografka. Peníze, které si vydělala, brzy přesáhly hranici životního minima a za dva roky dosáhla mnohem většího úspěchu, než jaký se kdy podařil Stephanovi. Byla ochotná tvrdě dřít, nebála se dlouhé pracovní doby a navázala slušnou spolupráci s velkými módními časopisy. O její práci byl opravdový zájem.

Po svém odchodu už je Stephane nekontaktoval a necelé dva roky poté, co se odstěhoval zpátky do Paříže, zemřel při nehodě na motorce. Pro Maddie a děti se jeho smrtí nic nezměnilo, snad jen že přišla o iluze, že mají děti otce, který by je někdy v budoucnu snad mohl chtít vidět. V době své smrti už Stephane nebyl ani s polskou modelkou. Opustila ho kvůli někomu jinému a dítě si vzala s sebou. Po návratu do Francie šla jeho kariéra ke dnu. Jakmile mu došly peníze i příležitosti, dala mu sbohem i jeho polská přítelkyně. Světu po sobě zanechal čtyři děti, pro které nikdy nehnul ani prstem.

Maddie zůstala na světě sama se třemi dětmi. Pracovala ještě usilovněji než dřív a stala se jednou z nejvyhledávanějších módních fotografek v New Yorku. Nejtěžší roky už měla za sebou. Měla svůj život a úspěšnou kariéru, kterou milovala. Pokud zrovna nefotila v terénu, zbývalo jí dost času i na děti. Pokud musela Maddie odejít, starala se jí o děti hospodyně, jinak s nimi ovšem po pracovní době trávila tolik času, kolik jen bylo možné.

Maddie si svůj život dokázala efektivně vybalancovat, a nakonec svou práci rozšířila i o portréty významných lidí a celebrit. Jakmile její děti odešly na univerzitu, udělala si Maddie radost a ještě rozšířila spektrum svých fotografií o významné události a dojemné portréty lidí během válek a přírodních katastrof. Byli na nich staří lidé, zoufalé malé děti, milenci v objetí, ženy s mrtvými dětmi v náručí i ženy při porodu. Byla přítomná u voleb, veřejných nepokojů, demonstrací i zemětřesení. Pouštěla se i do vysoce riskantních úkolů, jaké by jí dříve, když byly děti ještě malé, zodpovědnost vůči nim nedovolila přijmout. Velice ráda pozorovala svět skrz čočku fotoaparátu – lidi, občas i v nejtěžších chvílích v životě, a cokoliv, co ji zaujalo a vzalo za srdce nebo upoutalo její pozornost. A milovala i lidi, kteří si její fotografie prohlíželi a kupovali.

Ačkoliv po její práci v oblasti módy byla pořád poptávka, právě módě se v posledních letech věnovala čím dál tím méně. Se třiceti lety praxe si už konečně mohla vybírat, koho nebo co bude fotografovat.

Prostředí požární stanice bylo pro její činnost dokonalé. Její klienti tam moc rádi chodili, prozkoumávali ji a poslouchali, jak o ní Maddie vypráví. Maddie se svými modely jednala s vřelostí a vlídnou skromností, což je skvěle uvolnilo a fotografie pak byly jedinečné, neboť jim nahlížely přímo do duše.

Ben byl na svou matku velmi pyšný, i když ji pozoroval spíše zpovzdálí. Milagra kariéře své matky moc pozornosti nevěnovala, starala se především o tu svou. Naopak Deanna měla k Maddiině práci pokaždé nějaký jízlivý komentář nebo kritickou připomínku. Maddie na to byla zvyklá a snažila se nenechat se tím moc zdeptat, ale i tak ji to občas zabolelo. Deanna vždycky přesně věděla, jak matce svými komentáři ublížit. Maddie si občas říkala, že jí snad Deanna závidí, i když se to zdálo nelogické, neboť ona sama byla přece dost úspěšná. Deanna však byla silným konkurentem pro kohokoliv. Život byl pro ni závod, který musí vyhrát bez ohledu na to, koho přitom smete. Měla jazyk ostrý jako břitvu vůči komukoliv a její manžel byl snad jediný, komu to nevadilo. Její ctižádost se mu naopak líbila a obdivoval výsledky, kterých dosahovala. Tlačila kupředu jeho i jejich dcery.

Deanna se čas od času na požární stanici zastavila, obvykle bez ohlášení a v čase, který vyhovoval jí, zcela bez ohledu na program své matky. Chovala se, jako by Maddie byla jen nějaká ženská v domácnosti, která má focení jako koníček, a ne jedna z nejvýznamnějších fotografek v oboru. Její fotografie měly dokonce výstavu ve dvou muzeích, to ale Deannu nijak zvlášť neohromilo. Její manžel David byl k práci své tchyně mnohem vřelejší a byl si plně vědom toho, jaký má talent a jak si lidé její práce váží. Ani on však Deannu nedokázal držet na uzdě, ostatně se o to stejně moc často nepokoušel. Maddie s Davidem soucítila – jí se to také nikdy nepodařilo. Její nejstarší dcera byla zkrátka živel a úplně stejně nekompromisní byla i ke svým dětem, přestože si Maddie byla jistá, že je miluje. Deanna byla prostě svá a v šestatřiceti se asi těžko mohlo na její povaze něco změnit. Maddie měla dost rozumu na to, aby se o to pokoušela.

Maddie měla sice pokaždé výčitky, že takto smýšlí, ale určitým způsobem to pro ni byla úleva, že si Deanna na návštěvy u ní nenašla více času. Deanna byla celkově dost vytížená a na to, aby trávila čas se svou matkou, si připadala příliš důležitá. Deanna měla sice po otci tmavé vlasy a pěkné rysy, ale nezdědila nic z jeho neodolatelného francouzského šarmu ani z matčiny jemnosti, díky níž si Maddie všichni její klienti tak oblíbili.

Maddie byla laskavá a soucitná žena, což šlo poznat na první pohled. Byla silná, za svůj úspěch vděčila tvrdé dřině, své názory a postoje však nikdy nikomu nevnucovala. Vše, co měla, si vydělala poctivou a čestnou prací, a navíc byla ještě pozornou, milující matkou, která si nikdy nečinila nároky na čas svých dětí. Všechny byly již dospělé a ona plně respektovala skutečnost, že teď už mají své vlastní hektické životy. Faktem bylo, že kromě několika starých přátel, s nimiž se občas vídala, a práce byla Maddie v podstatě pořád sama. Nijak jí to však nevadilo. Fotografování ji naplňovalo a uspokojovalo. Svůj čas si uměla skvěle zorganizovat. Od té doby, co její děti vyrostly, se práci věnovala s maximální vervou. A jak dny ubíhaly, vydala se ona i spousta jejích přátel svou vlastní cestou. Udržovat blízká přátelství bylo pro někoho, kdo se takhle intenzivně věnuje práci, dost těžké.

Bylo jí padesát osm, rozvedená byla už třiatřicet let, takže se v jejím životě samozřejmě vyskytovali i nějací muži. S několika z nich měla vážnější známost, ale nikdy se znovu neprovdala. Vzít si muže, do kterého je zamilovaná, se jí nikdy nezdálo správné vůči dětem. Ty už však byly velké a z domu odešly. Dlouhá léta nepotkala muže, s nímž by měla vážnější vztah. Občas jí společnost partnera chyběla, ale byla neustále v jednom kole a vystačila si sama. Nepřipadalo jí, že by v tuto chvíli zvládla dělat kompromisy potřebné pro to, aby mohla svůj život s někým sdílet. Bylo jí příjemně tak, jak to teď měla, mohla si dělat, co se jí zachce, cestovat a o všem sama rozhodovat. Této volnosti se nehodlala kvůli nikomu vzdát. Bylo jí jasné, že už není tak přizpůsobivá a vstřícná jako v mládí. Cena za lásku, která navíc může časem vyprchat, se jí teď zdála příliš vysoká. Svoboda pro ni byla mnohem důležitější.

Deanně se nikdy nelíbilo, když do života její matky vstoupil nějaký muž, a vůbec se tím k Maddiině údivu netajila. Na muže, jež Maddie milovala, byla vždy spíše nepříjemná. Za svého marnotratného sukničkářského otce se Deanna hluboce styděla a ulevilo se jí, že se v jejich životech už nevyskytuje, byť bylo zřejmé, že ho její matka měla velmi ráda. Deanna byla ale kvůli tomu podezíravá vůči všem mužům. Milagra vždycky tvrdila, jaký musel být jejich otec romantik – s tím ale nesouhlasila dokonce ani Maddie. Byl to sobecký narcis, který je všechny zradil a opustil.

Navzdory všem otcovým chybám však Benovi bylo líto, že ho nikdy nepoznal. V mládí tím dost trpěl, přestože Maddie o své děti řádně a zodpovědně pečovala. Se dvěma sestrami a matkou samoživitelkou však Ben toužil mít v rodině nějakého chlapa. Vždycky ho mrzelo, když Maddiiny známosti skončily, a obvykle to dával za vinu své jedovaté prostořeké sestře, což nebylo tak úplně daleko od pravdy. Deanna ale velice pohotově odpovídala, že kdyby matka ty muže dost milovala, tak by si je vzala, a že si za to může sama.

Byl jen jediný muž, jehož ztráty Maddie hluboce litovala, ale věděla, že by jim to spolu neklapalo. Jejich životy byly příliš odlišné. Kdyby se bývali vzali, mělo by to velký dopad na její děti a velmi by to zasáhlo do jejich životů. Občas na něj vzpomínala a říkala si, jak se mu asi daří. Nebyli spolu v kontaktu mnoho let a dnes už z něj zbyla jen něžná vzpomínka. Na to, aby oplakávala minulost, měla ona sama dost práce. Maddie žila vždy přítomností a hleděla jen vpřed, těšila se na každý nový projekt. Jen mála věcí ve svém životě litovala a byla docela ráda, jak to všechno nakonec dopadlo. Její děti, nyní již dospělé, se zdály být šťastné, a to jí ke spokojenosti stačilo. Jakmile vyrostly, nemusela si už o ně dělat starosti a mohla se naplno ponořit do své práce. Byla aktivnější než kdy jindy, létala kolem světa a fotila, co ji zajímalo. Mohla si vybírat náměty a také to už léta dělala. Pokaždé měla radost, když dostala nějakou zakázku v Kalifornii, protože tak získala záminku navštívit syna a dceru, pokud tedy zrovna byli ochotni setkání uskutečnit a nemusela čekat, až jí sami navrhnou vyhovující čas. Zdálo se totiž, že ani pro jedno z jejích dětí na západním pobřeží nebyl žádný čas vyhovující.

Často jí připadalo jako ironie osudu, že právě děti, které ji mají nejraději, se musely přestěhovat takhle daleko. A dítě, jež ji neustále jen kritizovalo a po její přítomnosti vůbec netoužilo, se usídlilo v New Yorku. S tím faktem ale nemohla nic dělat, a tak se snažila vytěžit ze života v New Yorku maximum – navíc to tam opravdu milovala. V San Franciscu by se jí nelíbilo a samotu v bezútěšném Mendocinu by nesnesla ani omylem. Milovala Newyorčany a jejich životní rytmus, široké možnosti kulturního vyžití a svůj vlastní ateliér přímo ve městě.

V Kalifornii by si připadala jako nějaký darebák, který se vetřel do Benova nebo Milagřina života, a byla si jistá, že ani její snaše by se její blízkost vůbec nelíbila. Lauřina matka byla dokonalou předměstskou dámou z country klubu a Laura se vedle své slavné tchyně nikdy necítila dobře. To Ben o ní takhle nikdy neuvažoval, byla to prostě jeho matka. Věděl však, že si je Laura vědoma toho, jaké má Maddie postavení, a že si kvůli tomu nepřipadá dost dobrá. Jediné, co Laura kdy dokázala, bylo to, že si vzala Bena a přijala za vlastní i jeho značný úspěch, kterým se ráda chlubila, místo aby se snažila dosáhnout vlastního věhlasu.

Maddie nějakou extra kariéru nikdy neplánovala. Svůj talent objevila a rozvinula, zatímco se snažila uživit své děti, čistě z nutnosti a kvůli okolnostem. Vyšlo jí to dokonale a získala tak kreativní a nezávislý život, který jí přinášel nesmírné potěšení. Každičký dílčí úspěch si plně zasloužila. A právě ta svoboda a jedinečnost její nejstarší dceři tolik lezla na nervy. Ani Deannin nesouhlas a kritika ji však nezastrašily. Maddie byla za všech okolností svá a za to, jaký vedla život, se nikdy nestyděla.

Pořád ještě oplývala neobyčejnou přirozenou krásou a ani netušila, jak je přitažlivá, když si vlasy vyhrne nahoru, aby jí nepřekážely, a vetkne si do nich tužku, kterou vyndává, jen když si něco potřebuje zapsat a záplava blond vlasů se jí přitom rozlije po zádech. Muže, kteří ji milovali, přitahovala její skromnost a nekomplikovaná povaha. Deannino přísné, upjaté a odměřené vystupování bylo sice šik, ale mnohem méně atraktivní než uvolněnost a vlídnost její matky. Dokonce i když byla Deanna teenager, vyjádřil se o ní jeden z Maddiiných mužů tak, že „má pokaždé strach, že mu dá Deanna na zadek“, což tehdy Maddie rozesmálo. Občas měla ze své dcery úplně stejný dojem. Deanna nastavila laťku vysoko pro sebe i pro ostatní. Maddie pro ně byla spíš něco jako komplic, který se vždy o všechny postará. Muži na ni dlouho letěli jako včely na med, ale ona toho nikdy nezneužívala. Bez ohledu na to, co dělala nebo co měla na sobě, z ní čišela jakási přirozená ženskost. Byla krásná v každém věku, šířila kolem sebe pohodu, a ještě i dnes vypadala úchvatně, i když ona sama trvala na tom, že ty dny jsou dávno pryč. V osmapadesáti měla do stáří ještě daleko, zejména co se vzhledu týkalo – třebaže by s tím Deanna možná nesouhlasila.

Deanna matce volala, jen když něco potřebovala nebo když tím sledovala vlastní cíl, nikdy jen tak, aby si s ní poklábosila. Ben jí také příliš často nevolal, ale když už se ozval, povídal si s matkou rád. Říkával si, že jí bude volat častěji, ale vždycky mu do toho něco vlezlo. Nikdo ho nedokázal rozesmát jako jeho matka, která se o jeho život upřímně zajímala a byla pyšná na to, co dokázal. Radovala se s ním z jeho vítězství a utěšovala ho, když se mu zrovna nedařilo. Podle Deanny nebyla Maddie jako matka nic moc, s čímž Ben nesouhlasil. Přestože si Deanna jako návrhářka vedla dobře, matčina kariéra jí byla trnem v oku. Ben ji naopak obdivoval. Deanna se vlastním dětem nevěnovala tolik, jako kdysi Maddie těm svým. V Deanniných očích ale Maddie nemohla nikdy obstát, v Benových zase nikdy nemohla selhat, a Milagra se od nich úplně odřízla a uzavřela se do světa fantazie, který ve svých knihách vytvořila.

V Maddiině životě se teď žádný muž nevyskytoval. Říkala, že má díky tomu víc času soustředit se na práci, a zdálo se, že jí partner nijak nechybí. Své asistentce Penny odhodlaně a s humorem opakovala, že je pro ni na lásku už moc pozdě. Penny si ale byla jistá, že by Maddie určitě někoho potkala, jen kdyby se té možnosti víc otevřela, což se ale zjevně nedělo. Maddie trvala na tom, že už je na muže zkrátka moc stará.

Penny se na Maddiiny děti zlobila, že se o matku tak málo zajímají. Byla toho názoru, že by jí měly volat mnohem častěji a poptat se, jak se má. Soudě podle toho, jak málo jí volaly, jim ale tahle možnost nikdy nepřišla na mysl. Teď je Maddie v pořádku, ale co až jednou nebude? Co budou dělat pak? Maddie si takové myšlenky raději nepřipouštěla. Na to je ještě času dost.

Zatím potřebovala jen to, aby jí Penny pomáhala s prací. Penny měla na starost všechny Maddiiny schůzky, udržovala v jejím životě řád a organizovala za ni všechny cesty. Při focení měla Maddie k ruce externí asistenty. Pro všechny bylo ctí, že s ní mohou spolupracovat. Opravdu hodně toho od ní odkoukali a poučili se i z jejích jasných a přesných pokynů a vysvětlení. Na Newyorské univerzitě vyučovala dva semestry kurzu fotografie a moc ji to bavilo, zároveň však říkala, že nemá dost času, aby to zvládala společně s prací. Těšilo ji, když mohla být mezi mladými lidmi a předávat jim svoje dovednosti. S radami nešetřila a své studenty povzbuzovala a pomáhala jim růst, nesnažila se je kvůli vlastnímu nabubřelému egu brzdit v rozletu, tak jako to dělala spousta jiných učitelů umění. Nepotřebovala sobě ani nikomu jinému nic dokazovat. Prošla si už vším možným a na kontě měla pěknou řádku cen.

Penny pro Maddie začala pracovat šest měsíců poté, co si koupila požární stanici, a během rekonstrukce jí pomáhala udržet všechno v chodu. Svou práci i Maddie měla velmi ráda, tedy kromě chvil, kdy se musela zabývat Deanninými telefonáty. Deanna po své matce pořád něco chtěla a s každým, kdo jí stál v cestě, jednala hrubě a s opovržením. Penny si uměla snadno představit, že musí být hotové peklo pro Deannu pracovat, a ani za mák se jí nelíbilo, jak nepřátelsky a povýšeně se ke své matce chová. Na Penny velice zapůsobilo, jak málo si na ni Maddie stěžuje. Vlastně jen když byla opravdu hodně rozčilená nebo smutná z nějaké Deanniny uštěpačné poznámky – a s těmi Deanna rozhodně nešetřila. Většinu času ale Maddie neříkala nic a vysvětlovala Penny, že Deanna je prostě taková. V Pennyiných očích to však nebyla žádná omluva. Byla toho názoru, že by Deanně od života prospěla pořádná lekce, ale jak věděla, k tomu nikdy nedošlo.

Penny bylo čtyřicet dva let, nikdy se neprovdala, k zbláznění milovala svou bílou perskou kočku a po řádce špatných vztahů na muže v posledních letech zanevřela. Pro Maddie ale dřela do roztrhání těla a svou práci zbožňovala. Jen velice nerada odcházela v pátek večer s tím, že ji doma čeká další nudný víkend, trochu poklidit byt, vyprat a čekat, až se zase bude moct v pondělí vrátit do práce. Maddie jí do života vnášela vzrušení a inspiraci. Pennyina veliká a hlučná irská rodina žila v Bostonu a Penny byla se svými sourozenci, bratranci a sestřenicemi v těsném kontaktu. Většinu víkendů ovšem zůstávala doma pro případ, že by ji Maddie potřebovala, i přesto, že jí Maddie skoro nikdy o víkendech nevolala a plně respektovala, že má Penny volno. Líbilo se jí žít v Maddiině stínu a ráda jí její život zpříjemňovala.

Maddie Penny neustále povzbuzovala, aby si zkusila najít muže, když bude třeba, tak klidně i přes internet, ale Penny měla z randění po síti hrůzu a při několika pokusech, které podnikla, měla docela smůlu. Byla jedním z těch nenápadných klenotů, jejichž cenu rozpozná málokdo – tedy kromě Maddie, která přesně věděla, jaký poklad v ní má. Díky tomu byla Penny vůči Maddie nezdolně loajální.

„Můžu pro tebe ještě něco udělat, než vyrazím?“ zeptala se jí Penny jednoho deštivého pátečního večera, ještě předtím, než se vydala na metro, kterým se dostane do nemastné neslané části Brooklynu, v níž žije od chvíle, kdy se do New Yorku přestěhovala. Penny měla zrzavé vlasy, zelené oči a docela hezký obličej. Měla asi jedenáct kilo nadváhy, s nimiž se neustále chystala zatočit, ale nikdy se k tomu nedostala. Neměla totiž žádnou motivaci a víkendy strávené před televizí sledováním oblíbených reality show s pořádnou porcí zmrzliny tomu zrovna nepomáhaly. Pro Maddie byla ochotná dřít jako kůň, ale pro sebe toho moc nedělala.

„Není třeba,“ ujistila ji s úsměvem Maddie. Celý den procházela vyvolané negativy z posledního focení a označovala si ty, které chtěla vyretušovat. Měla na to dobré oko, fotografie nikdy přehnaně neupravovala, pokaždé jen tak akorát. Nechtěla, aby lidé na jejích fotografiích vypadali, jako kdyby si kvůli focení nechali udělat lifting obličeje, ale ani je nechtěla ukázat v nelichotivém světle. Chtěla, aby vypadali obyčejně i krásně zároveň, a dokázala to perfektně vyvážit. Její klienti byli s výsledkem pokaždé spokojeni. Kromě práce po Penny nic moc jiného nevyžadovala. Pokud to nebylo úplně urgentní, domů jí nikdy nevolala. Vždy se se svými požadavky snažila vyčkat až do začátku pracovní doby. Osobní pochůzky si vyřizovala sama. Nikdy Penny neposílala do čistírny, do drogerie, ani jí nedávala žádné podřadné úkoly. Ty plnila sama a nikdy neměla dojem, že je na to příliš důležitá.

„Co děláš o víkendu?“ zeptala se Penny a podala Maddie šálek čaje, o nějž si sice neřekla, ale přišel jí i tak vhod. Maddie se na ni vděčně usmála.

„Slíbila jsem si, že doma přerovnám pár skříní. Dochází mi místo a už jsem toho do nich nastrkala tolik, že se mi tam nic dalšího nevejde. Čas na trochu jarního třídění a úklidu. Venku je stejně tak odporně, že dnes večer nevytáhnu paty z domu. Zítra má taky pršet, stejně tak v neděli.“ Maddie velmi ráda kutila něco okolo domu. Byl začátek května, ale New York zažíval snad nejmokřejší jaro v celé své historii a předpověď na víkend hlásila déšť.

„Netahej nic těžkého,“ varovala ji Penny. „Můžu ti s tím v pondělí pomoct.“ Pravda však byla taková, že byly obě v týdnu tak zavalené prací, že na nějaké skříně nebyl čas. Maddie navíc své víkendové projekty zbožňovala. Musela neustále něco dělat.

„Je tam jen spousta drobného harampádí. Ani si vlastně nejsem jistá, co všechno tam mám, proto si to musím protřídit. Stává se ze mě hromadič,“ přiznala se zahanbeným úsměvem. Penny se zasmála.

„Ani mi to nemusíš říkat,“ odpověděla s úsměvem. Maddie si schovávala každičký dopis, bez ohledu na to, z jak daleké minulosti pocházel, a skoro každou fotografii, kterou kdy pořídila. Ve skladu byl rozsáhlý archiv.

„Tentokrát už něco z toho vážně vyhodím,“ prohlásila pevně Maddie. „Slibuju.“

„Tomu uvěřím, až to uvidím,“ odtušila Penny, vklouzla do kabátu a o minutu později se zamáváním zmizela. Prošla ateliérem a vyšla ven postranními dveřmi. Napadlo ji, jestli si Maddie o víkendech nepřipadá osamělá. Práce ji sice zaměstnávala, ale Penny měla za to, že by se Maddie měla vídat s vnoučaty, a věděla, že se to skoro neděje. Pennyina vlastní matka se s vnoučaty vídala neustále. Pořád někdo přicházel nebo odcházel a ona jim všem vařila.

Maddiin život byl úplně jiný a Penny jí bylo docela líto, i když by Maddie asi šokovalo, kdyby se o tom dozvěděla. Už dávno se naučila, jak se zabavit sama, a v mnoha ohledech jí to tak vyhovovalo. Už ani nečekala, že by se s dětmi a vnoučaty mohla vídat častěji než dosud.

* * *

Toho večera si Maddie udělala k večeři míchaná vajíčka a salát. V práci si k obědu dala jen krůtí sendvič. Nebyla žádný velký jedlík a nerada vařila jenom pro sebe. Občas si vzala k obědu jen jablko nebo banán a Penny jí za to pokaždé vynadala. Maddie připadalo jídlo obecně nudné a jeho vaření ještě víc. Tvrdila, že tohle je na osamělém životě to krásné – když se jí nechce, nemusí připravovat jídlo nikomu, dokonce ani sama sobě. Raději jídlo vynechala a využila získaný čas jinak.

Table of Contents

1