Tess Gerritsenová

ZNÁM TAJEMSTVÍ

I KNOW A SECRET

Copyright © 2017 by Tess Gerritsen

Translation © Ludmila Hanzlíková, 2017

ISBN 978-80-242-8977-9

Obsah

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Skvělé dámě Margaret Ruleyové

Poděkování

Má matka, čínská imigrantka, anglicky moc nemluvila, ale chápala – a milovala – americké horory. Tuhle náklonnost jsem po ní podědila a jako dítě jsem trávila dlouhé bezvadné hodiny s potěšením a křikem, když jsem sledovala své oblíbené kusy – Oni, Věc, Invaze zlodějů těl. Když jsem konečně získala šanci napsat a produkovat vlastní nezávislý hraný film, samozřejmě šlo o horor. Námět pro Znám tajemství byl částečně inspirovaný zkušenostmi z natáčení filmu Ostrov Nula a dík si zaslouží Mariah Klapatchová, Josh Gerritsen, Mark Farney, můj muž Jacob a celý štáb a účinkující v Ostrově Nula, že byli součástí toho dobrodružství. Prolili jsme tunu umělé krve, nechali shořet jeden dům (záměrně), zůstávali dlouho do noci vzhůru a pili evidentně příliš piva, ale hele, lidi – opravdu jsme natočili film! A co jsem napsala o fanoušcích hororů, je svatá pravda: Jsme jedna velká šťastná rodina. Ničeho se nebojíme. To mi věřte.

Chtěla bych poděkovat také všem, kdo spolupracovali při vydání knihy Znám tajemství: báječnému týmu z literární agentury Jane Rotrosenové, dík si zaslouží i mé redaktorky Kara Cesareová (USA) a Frankie Grayová (U. K.), rovněž Kim Hoveyová, Larry Finlay, Dennis Ambrose a jeho tým pečlivých korektorů (skláním se před nimi) a moje pilné vydavatelky na obou stranách velké louže, Sharon Propsonová a Alison Barrowová. Bylo mi ctí s nimi spolupracovat.

Kapitola 1

Když mi bylo sedm, zjistila jsem, jak je na pohřbu důležité ronit slzy. Toho letního dne pohřbívali mého prastrýce Orsona, vyznačujícího se především páchnoucími doutníky, smradlavým dechem a neskrývaným pouštěním větrů. Dokud žil, víceméně mě ignoroval, stejně jako já jeho, tudíž mě jeho smrt nijak nezasáhla. Nechápala jsem, proč musím být na jeho pohřbu, ale v sedmi letech o tomhle člověk sám nerozhoduje. A tak jsem se ten den, znuděná a zpocená v černých šatičkách, vrtěla v kostelní lavici a říkala si, proč jsem nemohla zůstat doma s taťkou, který svou účast rovnou odmítl. Taťka prohlásil, že by byl pokrytec, kdyby předstíral smutek kvůli člověku, kterým pohrdal. Netušila jsem, co slovo pokrytec znamená, ale dobře jsem věděla, že ani já taková být nechci. A tak jsem tam seděla mezi matkou a tetou Sylvií, nucená poslouchat nekonečnou řadu lidí velebících zcela nezajímavého strýčka Orsona. Nevídaně nezávislý muž! Vášnivě zaujatý svými koníčky! Hluboce miloval svou sbírku známek!

Nikdo nezmínil, jak mu páchlo z úst.

Během nekonečné zádušní mše jsem se bavila pozorováním hlav v řadě před námi. Povšimla jsem si, že klobouk tety Donny je bílý od lupů, že strýček Charlie podřimuje a tupé se mu shrnulo na stranu. Zachovala jsem se jako kterákoli jiná sedmiletá holka.

Začala jsem se smát.

Následovala okamžitá reakce. Lidé se otáčeli a mračili se na mě. Matka mi pohoršeně zaťala všech pět ostrých nehtů do ramene a sykla: „Přestaň.“

„Vždyť mu padá paruka! Vypadá jako krysák.“

Nehty se zaryly ještě hlouběji. „O tom si promluvíme později, Holly.“

Doma ale k žádné promluvě nedošlo. Jen křik a facka a já se poučila, jak se sluší chovat na pohřbu. Dozvěděla jsem se, že je třeba být zasmušilý a tichý, někdy jsou vítané i slzy.

O čtyři roky později jsem na matčině pohřbu okázale a nahlas uronila spoustu slz, neboť přesně to se ode mne očekávalo.

Zato na dnešním pohřbu Sarah Basterashové si nejsem jistá, zda někdo očekává, že budu plakat. Je to už víc než deset let, co jsem se naposled viděla s touto dívkou, kterou jsem znala ze školy jako Sarah Byrneovou. Nikdy jsme nebyly kamarádky, nemohu tedy tvrdit, že truchlím nad jejím odchodem. Po pravdě řečeno jsem přijela na její pohřeb do Newportu jen ze zvědavosti. Chtěla jsem se dozvědět, jak zemřela. Potřebuju vědět, jak zemřela. Taková děsivá tragédie, šeptali v kostele všichni kolem mě. Její manžel byl mimo město, Sarah si dala pár skleniček a usnula, na nočním stolku nechala hořet svíčku. Ten požár, kvůli kterému zemřela, byla nehoda. Všichni to říkali.

A já tomu chtěla věřit.

Kostelík v Newportu je zcela zaplněný, jsou tu všichni známí, kteří se během jejího krátkého života se Sarou přátelili, většinu z nich neznám. Stejně jako jejího manžela Kevina, který by za šťastnějších okolností mohl být vcelku atraktivním mužem, s jakým bych si dokázala začít, dnes však vypadal opravdu zdrceně. Tohle s námi dokáže smutek udělat?

Otočila jsem se, abych se v kostele rozhlédla, a uviděla jsem spolužačku Kathy ze střední, seděla za mnou, obličej opuchlý od slz a s rozmazanou řasenkou. Skoro všechny ženy a mnozí muži pláčou, neboť soprán pěje starý kvakerský hymnus „Prosté dary“, který snad pokaždé vzbudí pláč. Na okamžik se s Kathy setkáme pohledem, oči má nateklé a zvlhlé, zato já klidné a suché. Od dob střední školy jsem se hodně změnila, neumím si představit, že by mě poznala, přesto ze mě nespouští pohled a zírá na mě, jako kdyby spatřila přízrak.

Otočím se a hledím opět dopředu.

Než „Prosté dary“ skončí, podaří se mi také uronit pár slz jako všem kolem.

Stojím v dlouhé řadě truchlících, abych vyjádřila soustrast, a jak zástup postupuje kolem rakve, prohlížím si na stojanu Sařinu fotografii. Bylo jí teprve šestadvacet, jen o čtyři roky méně než mně, a na snímku je plná života, růžolící a usměvavá, ta krásná blondýnka, kterou si pamatuji ze školy, kdy já byla holka, které si nikdo nevšímal, jen přízrak vyskytující se kdesi na okraji. A teď jsem tady, stále plná života, zatímco Sarah, ta hezká malá Sarah je už jen hromádkou ohořelých kostí v urně. Jsem přesvědčená, že přesně tohle napadne každého, když pohlédne na snímek Sary před požárem; vidí usměvavou tvář na fotografii a představí si ohořelé tělo a zčernalou lebku.

Řada postoupí a já vyslovuji Kevinovi soustrast. Říká tiše: „Děkuji za účast.“ Netuší, kdo jsem ani odkud jsem Saru znala, ale vidí, že mi po tvářích tečou slzy, a vděčně mi stiskne ruku. Rozplakala jsem se nad jeho mrtvou ženou a to stačí.

Vytratila jsem se z kostela do chladného listopadového větru a rychle kráčela pryč, protože jsem si nepřála, aby mě zdržela Kathy nebo některá jiná kamarádka z dětství. Během uplynulých let se mi dařilo se jim všem vyhýbat.

Nebo se možná vyhýbaly ony mně.

Jsou teprve dvě hodiny, a přestože mi šéf z Booksmartu dal volno na celý den, zvažuji, že se vrátím zpátky do kanceláře, abych si přečetla e-maily a byla na telefonu. Jako redaktorka mám na starosti dobrý tucet autorů, musím zařídit recenze v tisku, odeslat korektury a napsat odmítavé dopisy. Ale než se rozjedu zpátky do Bostonu, musím se ještě někde zastavit.

Dojedu k Sařinu domu – tedy k tomu, co z něj zbylo. Jsou to jen zčernalé trosky, ohořelá břevna a hromada začouzených cihel. Bíle natřený plaňkový plot, který kdysi ohraničoval přední zahrádku, tu leží pokácený, poničený hasiči, jak sem z ulice natahali hadice a žebříky. Když sem hasičské vozy dorazily, dům už musel být jedno velké ohnivé peklo.

Vystupuji z auta a jdu k těm troskám. Ve vzduchu je pořád cítit kouř. Jak tam stojím na chodníku, zaleskne se nerez lednice zabořená v zčernalých troskách. Letmý pohled na zdejší newportskou čtvrť mi prozradí, že to musel být pěkně drahý dům, a říkám si, čím se asi Sařin manžel živí nebo jestli je z bohaté rodiny. Takovou výhodu jsem já nikdy neměla.

Zvedá se vítr a spadané listí mi šustí pod podrážkami, suchý zvuk, který mi připomene jiný podzimní den, kdy mi bylo deset a brodila jsem se suchým listím v lese. Ten den dodnes vrhá stín na můj život a je to důvod, proč tu dnes stojím.

Shlédnu dolů na dočasný pomníček věnovaný Sařině památce. Lidé sem donesli kytice a vidím tu povadlé růže, lilie a karafiáty, květinové dary pro mladou ženu, která byla vskutku oblíbená. Náhle mě zaujme cosi zeleného, co nepatří do žádné z kytic, někdo to zřejmě dodatečně donesl a položil na ostatní květiny.

Je to palmový list. Mučednický symbol.

Zamrazí mě a couvnu. Srdce se mi rozbuší a zároveň zaslechnu blížící se auto, ohlédnu se a vidím hlídkový vůz newportské policie, jak náhle zpomaluje. Okna nejsou spuštěná, a tak nevidím tvář policisty, ale je mi jasné, že si mě dlouze a zevrubně prohlíží, zatímco mě míjí. Otočím se a nasednu do svého auta.

Chvilku tam sedím, čekám, až mi nebude tolik bušit srdce a přestanou se mi třást ruce. Znovu se zahledím na ruiny domu a opět si vybavím Saru, když jí bylo šest let. Hezkou malou Saru Byrneovou, jak přede mnou poskakuje na sedadle školního autobusu. To odpoledne nás ve školním autobuse jelo pět.

Teď už jsme zůstali jen čtyři.

„Sbohem, Saro,“ říkám tiše. Nastartuji a rozjedu se zpátky do Bostonu.

Kapitola druhá

I zrůdy jsou smrtelné.

Žena ležící za zasklenou přepážkou by se mohla jevit stejně lidsky jako ostatní pacienti na jednotce intenzivní péče, ale Maura Islesová až moc dobře věděla, jaká opravdová zrůda je Amalthea Lanková. Za sklem ležela osoba, jež přinášela Mauře noční můry, vrhala temnotu na její původ a jejíž tvář předpovídala Mauřinu budoucnost.

To je má matka.

„Slyšeli jsme, že má paní Lanková dceru, ale netušili jsme, že bydlíte přímo tady v Bostonu,“ prohodil doktor Wang. Zazněla snad v jeho tónu kritika? Pohoršení, že jako dcera zanedbala své povinnosti a nenavštívila umírající matku?

„Je to moje biologická matka,“ řekla Maura, „ale jako nemluvně jsem byla daná k adopci. O ní jsem se dozvěděla teprve před pár lety.“

„Tedy jste se s ní setkala?“

„No ano, ale od té doby jsem se s ní neviděla...“ Maura se odmlčela. Co jsem se zapřisáhla, že s ní nechci mít nic společného.

„Netušila jsem, že je tady na ARU, dokud mi dnes odpoledne nezavolala sestra.“

„Byla přijatá předevčírem, když dostala horečku a prudce jí klesly bílé krvinky.“

„Jak moc?“

„Počet neutrofilů – to je specifický druh bílých krvinek – je pouze na pěti stech. Správně by jich měl být trojnásobek.“

„Předpokládám, že jste jí nasadili osvědčená antibiotika?“ Všimla si, že překvapeně zamrkal, a dodala: „Omlouvám se, pane doktore. Měla jsem vám rovnou říct, že jsem lékařka. Pracuji jako lékařský vyšetřovatel.“

„Aha. To jsem nevěděl.“ Odkašlal si a hned přešel k odbornému popisu, jaký užívají doktoři. „Ano, nasadili jsme antibiotika, jen co jsme získali rozbor krve. Zhruba asi pět procent pacientů při dané chemoterapii vykazuje horečnatou neutropenii.“

„Jakou podstupuje chemoterapii?“

„Folfirinox. Je to kombinace čtyř léků, včetně fluorouracilu a leucovorinu. Podle jedné francouzské studie Folfirinox prodlužuje život pacientů s metastázami při rakovině slinivky, ale musí se pečlivě sledovat kvůli horečkám. Naštěstí ošetřovatelka ve Framinghamské věznici to ohlídala.“ Odmlčel se a hledal způsob, jak zformulovat choulostivý dotaz. „Snad vám nebude vadit moje otázka.“

„No prosím.“

Odvrátil pohled, zjevně mu dělalo potíže vyslovit, na co se chtěl zeptat. Daleko jednodušší bylo mluvit o krevních hodnotách, nasazených antibiotikách a odborných údajích, neboť fakta nejsou dobrá ani zlá; nevyžadují posouzení. „Lékařské záznamy z Framinghamu neuvádějí důvod jejího uvěznění. Bylo nám jen řečeno, že paní Lanková si odpykává doživotní trest bez nároku na propuštění. Strážce, který ji tu hlídá, trvá na tom, aby byla za zápěstí připoutaná k posteli, což mi připadá značně barbarské.“

„Je to jejich předpis, pokud jde o hospitalizované vězně.“

„Ale vždyť umírá na rakovinu slinivky a je naprosto zřejmé, jak je zesláblá. Rozhodně nemůže vyskočit z postele a dát se na útěk. Strážný nám však řekl, že je mnohem nebezpečnější, než se zdá.“

„To má pravdu,“ řekla Maura.

„Proč skončila ve vězení?“

„Za vraždy. A to mnohé.“

Pohlédl přes sklo na Amaltheu. „Tahle dáma?“

„Teď snad chápete, proč ta pouta. A proč je tu u jejího pokoje stráž.“ Maura se podívala na uniformovaného strážce sedícího u dveří a poslouchajícího jejich rozhovor.

„Promiňte,“ řekl doktor Wang. „Musí to být pro vás těžké, když víte, že vaše matka –“

„Je vražedkyně? Ano, to je.“ A přitom nevíte to nejhorší. Nevíte o ostatních v rodině.

Maura přes sklo zaznamenala, že Amalthea pomalu otevírá oči. Vyhublým prstem na ni ukázala, bylo to gesto stejně děsivé jako pokyn Satana. Měla bych se otočit a odejít, napadlo ji. Amalthea si nezaslouží politování ani laskavost. Maura však pociťovala k této ženě jisté pouto, pouto, které sahalo až do dřeně kostí. Už jen kvůli DNA, Amalthea Lanková byla její matka.

Strážce z Maury nespouštěl oči, když si oblékala plášť a dávala roušku na ústa. Tohle nebude soukromá návštěva; strážce zaznamená každý pohled, každé jejich gesto, a po celé nemocnici budou jistě kolovat nezbytné klepy. Doktorka Maura Islesová, bostonská lékařská vyšetřovatelka, která svým skalpelem už rozřezala nespočet mrtvých, která pravidelně nastupovala v závěsu po zubaté s kosou, je dcerou sériové vražedkyně. Smrt je jejich rodinným podnikem.

Amalthea vzhlédla k Mauře očima černýma jako kousky obsidiánu. Kyslík tiše šuměl do jejích nosních dírek a monitor nad lůžkem zaznamenával tlukot srdce. Důkaz, že i někdo tak bezcitný jako Amalthea má srdce.

„Přece jen jsi za mnou přišla,“ zašeptala Amalthea. „I když jsi přísahala, že to nikdy neuděláš.“

„Řekli mi, že umíráš. Tohle je nejspíš naše poslední příležitost si promluvit a chtěla jsem tě ještě vidět.“

„Protože ode mě něco chceš?“

Maura nevěřícně zavrtěla hlavou. „Co já bych od tebe mohla potřebovat?“

„Tak to ve světě chodí, Mauro. Všechny rozumné bytosti hledají příležitost. Všechno, co konáme, děláme pro sebe.“

„Tak to možná funguje v tvém případě. V mém ne.“

„Proč jsi tedy přišla?“

„Protože umíráš. Protože mi nepřestáváš stále psát a žádáš mě o návštěvu. Protože si chci myslet, že vládnu aspoň kouskem slitování.“

„Což já ne.“

„Proč myslíš, že máš k té posteli připoutané ruce?“ Amalthea se ušklíbla a zavřela oči, bolestí náhle stiskla rty.

„Nejspíš si to zasloužím,“ zamumlala. Horní ret se jí zaleskl potem a chvilku ležela bez hnutí, jako kdyby jakýkoli pohyb, pouhé nadechnutí, byly k nesnesení. Když ji Maura viděla naposledy, měla Amalthea husté černé vlasy s prokvetlými pramínky. Teď se jí k hlavě lepilo jen pár pramenů, co jí zbyly po nelítostné řadě chemoterapií. Tkáň na spáncích zmizela a kůži měla svraštělou, jako by se hroutila na vyčnívajících kostech obličeje.

„Zdá se, že máš bolesti. Potřebuješ morfin?“ zeptala se Maura.

„Mám zavolat sestru?“

„Ne.“ Amalthea zvolna vydechla. „Ještě ne. Chci být při vědomí. Musím s tebou mluvit.“

„A o čem?“

„O tobě, Mauro. Kdo jsi.“

„Já vím, kdo jsem.“

„Opravdu to víš?“ Amalthein pohled byl teď temný a prázdný.

„Jsi moje dcera. To nemůžeš popřít.“

„Ale nejsem vůbec jako ty.“

„To proto, že tě vychovali laskaví a úctyhodní manželé Islesovi v San Francisku? Protože jsi navštěvovala nejlepší školy a dostalo se ti dobrého vychování? Protože pracuješ ve jménu pravdy a spravedlnosti?“

„Protože jsem nezabila přes dvacet žen. Nebo jich bylo víc? Jsou i další oběti, nezaznamenané na tvém účtu?“

„To všechno se týká minulosti. Chci s tebou mluvit o budoucnosti.“

„Proč se staráš? Už tu nebudeš.“ To bylo kruté, ale Maura neměla náladu být vlídná. Měla neodbytný pocit, že je vystavená manipulaci, ovlivňována osobou, která ví přesně, za které šňůrky zatahat. Dlouhé měsíce jí Amalthea posílala dopisy. Umírám na rakovinu. Jsem jediná tvoje příbuzná. Máš poslední příležitost se se mnou rozloučit. Jen pár slov mělo silnější moc než poslední příležitost. Když tu možnost propásne, možná toho bude nadosmrti litovat.

„Ano, budu mrtvá,“ odpověděla věcně Amalthea. „A ty se budeš jen marně dohadovat, co je tvá krev zač.“

„Má krev?“ Maura se zasmála. „Jsme snad nějaký kmen?“

„Ano. Patříme k rodu, který kořistí z mrtvých. Tak to měl tvůj otec i já. Stejně jako tvůj bratr. A není to ironie, že děláš totéž? Zamysli se, Mauro, proč jsi zvolila právě tohle zaměstnání. Není zrovna běžné. Proč nejsi učitelka nebo bankéřka? Co tě nutí řezat do mrtvých?“

„Jde o vědu. Chci zjistit, proč zemřeli.“

„No jasně. Odpověď intelektuála.“

„A existuje nějaká lepší?“

„Jde o tu temnotu. Obě ji sdílíme. Rozdíl je v tom, že já se jí nebojím, ty však ano. Bojuješ se strachem, když řízneš skalpelem a doufáš, že objevíš tajemství. Ale tak to nefunguje, nemám pravdu? Neřeší to tvůj zásadní problém.“

„A jaký?“

„Je v tobě. Dlí v tobě temnota.“

Maura pohlédla matce do očí a z toho, co tam uviděla, jí vyschlo v hrdle. Panebože, vidím tam sebe. Ucouvla. „Odcházím. Požádala jsi mě, abych přišla, a já to udělala. Už mi neposílej žádné dopisy, neodpovím na ně.“ Otočila se. „Sbohem, Amaltheo.“

„Nejsi jediná, komu píšu.“

Maura se zastavila, ještě než otevřela dveře.

„Slýchám věci. A to věci, které bys asi chtěla vědět.“ Zavřela oči a povzdechla si. „Nezdá se, že by tě to zajímalo, ale mělo by.“ Zavřela oči a povzdechla si. „Zdá se, že tě to nezajímá, ale určitě bude. Protože brzy najdeš další.“

Další co?

Maura už byla na odchodu, netoužila po další konverzaci.

Nereaguj, říkala si. Nenech se zase chytit do pasti.

Zachránil ji mobil, když jí v kapse tlumeně zabzučel. Ani se neohlédla, vyšla z místnosti, strhla z obličeje ochrannou masku a hmátla pod plášť pro mobil. „Doktorka Islesová,“ ohlásila se.

„Mám pro tebe dopředu vánoční dárek,“ ozvala se detektiv Jane Rizzoliová, znělo to až moc rozmařile na zprávu, kterou pro ni měla. „Šestadvacetiletá běloška. Mrtvá v posteli, zcela oblečená.“

„Kde?“

„Jsme v Leather District. Loftový byt v Utica Street. Už se nemůžu dočkat, co si o tom budeš myslet.“

„Říkalas, že leží v posteli? A ve své?“

„Jo. Našel ji její otec.“

„A určitě jde o vraždu?“

„To je evidentní. Ale spíš jde o to, co se s ní dělo poté a co tady Frosta úplně vykolejilo.“ Jane se odmlčela a pak tiše dodala.

„Tedy jen doufám, že už byla mrtvá, když k tomu došlo.“

Přes skleněnou přepážku si Maura všimla, že Amalthea sleduje rozhovor, v očích zájem. No jasně, že ji to zajímá: smrt je jejich rodinným řemeslem.

„Za jak dlouho tu budeš?“ chtěla vědět Jane.

„Jsem teď ve Framinghamu. Chvilku mi to potrvá, záleží na hustotě provozu.“

„Ve Framinghamu? Co tam děláš?“

O tom se Maura nechtěla bavit a s Jane už vůbec. „Už jedu,“ řekla jen. Ukončila hovor a pohlédla na svou umírající matku. Tady jsem skončila, pomyslela si. Už tě nechci nikdy vidět.

Amaltheiny rty se zvolna zkřivily v úsměvu.

Kapitola třetí

Když Maura dojela do Bostonu, už se setmělo a ledový vítr zahnal domů většinu chodců. Utica Street byla úzká a teď zaplněná auty policistů, zaparkovala tedy za rohem a rozhlédla se po pusté ulici. V posledních dnech sněžilo, poté přišla obleva a teď mráz, chodníky byly zledovatělé. Je třeba pustit se do práce. Je načase přestat myslet na Amaltheu, řekla si. Přesně to jí před pár měsíci radila Jane: Nejezdi za Amaltheou, vůbec na ni nemysli. Nech tu ženskou shnít ve vězení.

Teď je po všem a je tu konec, pomyslela si Maura. Řekla jsem jí sbohem a konečně mi zmizí ze života.

Vystoupila z auta a vítr jí okamžitě zvedl dolní okraj dlouhého černého kabátu a opřel se do tenké látky jejích vlněných kalhot. Vykročila rychle, jak jen si troufla, po zledovatělém chodníku kolem kavárny a zavřené cestovní kanceláře, zabočila do Utica Street, která se vinula jako úzký kaňon mezi továrními budovami z červených cihel. Kdysi tu bývaly dílny na zpracování kůží a velkoobchodníci. Mnohé budovy z devatenáctého století prošly přestavbou na obytné lofty a původně tovární čtvrť teď byla vyhledávanou adresou umělců.

Maura obešla hromadu stavební sutě, jež zčásti blokovala ulici, a vpředu uviděla blikající světla hlídkového vozu, zářící jako neveselý maják. Skrz přední sklo zahlédla obrysy dvou uvnitř sedících policistů, kvůli teplu měli puštěný motor. Jak se blížila, okno auta sjelo dolů.

„Zdravím, doktorko!“ zazubil se policista. „Přišla jste o vzrůšo. Sanitka právě odjela.“ Připadal jí známý a zjevně ji poznal, ale netušila, jak se jmenuje. To se jí stávalo až příliš často.

„Jaké vzrůšo?“ chtěla vědět.

„Rizzoliová byla v domě a mluvila s nějakým chlápkem, a ten se najednou popadl za hruď a skácel se k zemi. Nejspíš infarkt.“

„A žije?“

„Ještě žil, když ho odváželi. Škoda, že jste tu nebyla. Doktor by se tu hodil.“

„Nemám vhodnou specializaci.“ Vzhlédla k budově. „Je tu ještě Rizzoliová?“

„Jo. Musíte po schodech nahoru. Je to fakt pěkný byt. Bezvadné místo k bydlení, pokud nejste po smrti.“ Přes zavírající se okénko zaslechla, jak se policisté té legraci smějí. Ha-ha, vtípky na místě úmrtí. Nic veselého.

V ostrém větru se zastavila, aby si vzala návleky na boty a natáhla rukavice, pak vešla do domu. Když se za ní zavřely dveře, zůstala naráz stát: uviděla tam obraz krví postříkané dívky. Visel na zdi haly jako děsivý uvítací symbol, byl to plakát zvoucí na filmový horor Carrie, reklama na krvák Technicoloru, která vyděsí každého, kdo vstoupí do dveří. Cihlovou stěnu schodů lemovala řada dalších filmových plakátů. Jak stoupala nahoru, míjela Den trifidů, Jámu a kyvadlo, Ptáky a Noc oživlých mrtvol.

„Konečně jsi tady,“ křikla Jane dolů z odpočívadla v druhém patře. Ukázala na Noc oživlých mrtvol. „Jen si představ, jak každý večer, když přijdeš domů, koukáš na tohle.“

„Ty plakáty vypadají jako originály. Můj šálek kávy to zrovna není, ale nejspíš budou pěkně cenné.“

„Jen pojď dál a užij si něco dalšího, co není zrovna tvůj vkus. A můj rozhodně taky ne.“

Maura vešla za ní do bytu a zastavila se, aby se pokochala masivními stropními trámy. Na podlaze byla původní široká dubová prkna, teď dokonale naleštěná. Vkusná renovace přeměnila bývalý sklad v oslňující loft s cihlovými zdmi, jaký si jistě žádný chudý umělec nemohl dovolit.

„O moc hezčí než náš byt,“ poznamenala Jane. „Hned bych se sem nastěhovala, ale pro začátek bych se zbavila té hrůzné věci na zdi.“ Ukázala na monstrózní rudé oko na dalším plakátu jistého filmového hororu. „Všimla sis názvu toho filmu?“

„Vidím tě?“ řekla Maura.

„Pamatuj si ho. Může být podstatný,“ řekla zlověstně Jane. Vedla Mauru otevřenými dveřmi kuchyně a kolem vázy s čerstvými růžemi a liliemi, hotový dotek jara v tuto prosincovou noc. Na kuchyňské desce z černé žuly ležel lístek z květinářství Vše nejlepší k narozeninám! S láskou taťka napsaný červeným inkoustem.

„Říkalas, že ji našel její otec?“ zeptala se Maura

„No jo, patří mu tahle budova. Nechával ji tu zadarmo bydlet. Měla se dnes s otcem sejít na oběd ve Four Seasons, aby oslavili její narozeniny. Ale když se nedostavila a nebrala mobil, taťka se sem rozjel, aby zjistil, co se děje. Tvrdí, že vchod byl odemčený, ale jinak se zdálo vše v pořádku. Dokud nevešel do ložnice.“ Jane se na chvíli odmlčela. „Když došel ve vyprávění k tomuhle, zesinal, popadl se za srdce a museli jsme zavolat sanitku.“

„Ten policajt dole říkal, že ten člověk byl ještě naživu, když ho sanitka odvážela.“

„Ale nevypadal nejlíp. Po tom, co jsme objevili v ložnici, jsem měla starost, že Frost možná bude potřebovat záchranku taky.“

Detektiv Barry Frost stál ve vzdáleném rohu ložnice, odhodlaně soustředěný na zápisky. Byl bledší než obvykle a zmohl se jen na slabé kývnutí, když Maura vešla dovnitř. Letmo na něj pohlédla a pozornost upřela na postel, na níž oběť ležela.

Mladá žena tam spočívala ve zvláštně klidné poloze, ruce podél těla, jako by se jen natáhla oblečená na nerozestlanou postel, aby si zdřímla. Celá v černém, v legínách a roláku, což ještě víc zvýraznilo přízračně bledý obličej. I vlasy měla černé, ale světlé kořínky prozrazovaly, že ta havraní čerň je pouze dílem obarvení. V ušních lalůčcích měla četné cvočky a na pravém obočí lesknoucí se zlatý kroužek. Ale Mauru šokovalo, co zahlédla pod tím obočím.

Oba oční důlky byly prázdné. Jejích obsah byl vydloubnutý a zůstaly jen zkrvavené díry.

Šokovaná Maura shlédla níž do ženiny levé ruky. Na dvě hrůzné kuličky v rozevřené dlani.

„A tady máme vrchol večera, vážení,“ řekla Jane.

„Oboustranná oční enukleace,“ řekla tiše Maura.

„Má to být jakási rafinovaná medicínská hantýrka, která říká, že jí někdo vydloubl obě oči?“

„Ano.“

„Líbí se mi, jak všechno dostává bezvadný, odborný a řízný název. Tak se skutečnost, že drží v ruce vlastní oči, zdá trochu míň podělaná.“

„Povězte mi něco o této oběti,“ řekla Maura.

Frost váhavě zvedl oči od svého notesu. „Jmenuje se Cassandra Coyleová, šestadvacet. Žije – žila tu sama; v současnosti neměla žádného přítele. Je to nezávislá filmařka, má vlastní produkční společnost Crazy Ruby Films. Natáčí v malém ateliéru v South Street.“

„Další budova, kterou vlastní její otec,“ dodala Jane. „Musí to být zámožná famílie.“

Frost pokračoval. „Otec vypověděl, že s obětí mluvil včera odpoledne někdy mezi pátou a šestou, zrovna opouštěla své filmové studio. Chystáme se tam, abychom vyslechli její kolegy, pokusíme se zjistit, kdy přesně ji viděli naposled.“

„Jaké filmy točili?“ zeptala se Maura, ačkoli odpověď musela být jasná už podle těch plakátů, které dole viděla.

„No horory,“ řekl Frost. „Její taťka říkal, že právě dokončili druhý.“

„A to taky odpovídá jejímu vkusu, pokud jde o módu,“ poznamenala Jane s pohledem na četný piercing a vlasy v odstínu havraní černě. „Já myslela, že gotická móda už je pasé, ale tahle dívka ten vzhled vystihla dokonale.“

Maura znovu váhavě pohlédla na to, co spočívalo v dlani oběti. Rohovky na vzduchu vyschly a modré oči, které se zaživa leskly, teď byly matné a zakalené. Ačkoli se přeťaté svaly smrštily, dokázala identifikovat přímé a kosé svaly, které tak dokonale kontrolují pohyb lidského oka. Těchto šest svalů, fungujících v důmyslné spolupráci, umožňuje lovci sledovat let kachny a studentovi bedlivě pročítat učebnici.

„Prosím tě, pověz nám, že už byla mrtvá, když udělal... tohle,“ ozvala se Jane.

„Zdá se, že tyto enukleace vznikly post mortem, vzhledem k stavu palpeber.“

„Čeho?“

„Očních víček. Všimli jste si, že zde nedošlo k téměř žádnému poškození tkání? Ten, kdo je vyloupl, si dal načas, což by nebylo snadné, pokud by byla při vědomí a bránila se. Také je tu jen minimální ztráta krve, což napovídá, že tep už ustal. Krevní oběh se už zastavil, když poprvé řízl.“ Maura se odmlčela, prohlížela si prázdné oční důlky. „Ten symbolismus je fascinující.“

Jane se ohlédla na Frosta. „Neříkala jsem ti, že tohle řekne?“

„Oči bývají považované za okna do duše. Třeba se tomu vrahovi nelíbilo, co spatřil v těch jejích. Nebo se mu nelíbilo, jak na něj hleděla. Možná dostal strach kvůli jejímu pohledu a vyřešil to vydloubnutím očí.“

„Nebo možná s tím nějak souvisel ten její nový film,“ poznamenal Frost. „Vidím tě.“

Maura na něj pohlédla. „Ten plakát se týkal jejího filmu?“

„Sama ho napsala a produkovala. Podle otce to byl její první celovečerní film. Bůhví, kdo všechno ho viděl. Třeba nějaký rapl.“

„A mohl ho inspirovat,“ poznamenala Maura při pohledu na oči v hrsti oběti.

„Už jste někdy zažila podobný případ, doktorko?“ zeptal se Frost. „Nějakou oběť s vydloubnutýma očima?“

„To bylo v Dallasu,“ odpověděla Maura. „Nešlo o můj případ, ale vyprávěl mi to kolega. Byly tam postupně zastřelené tři ženy a po smrti jim vydloubli oči. Při prvním vynětí byl vrah chirurgicky přesný, stejně jako tady. U třetí oběti to odflákl. A tak ho chytli.“

„Takže... sériový vrah.“

„Shodou okolností byl zkušeným taxidermistou. Po jeho zatčení u něj policie našla tucty snímků žen, na všech fotografiích byly vyříznuté oči. Nenáviděl ženy a sexuálně ho vzrušovalo, když jim ubližoval.“ Podívala se na Frosta. „Ale to je jediný případ, o kterém jsem slyšela. Je to neobvyklý způsob mrzačení.“

„Pro nás první,“ řekla Jane.

„Doufejme jen, že váš první a poslední.“ Maura se chopila pravé ruky a zkusila ohnout loket, ale zjistila, že kloub je nehybný. „Kůže je studená a už je rozvinutý rigor mortis. Podle jejího telefonního hovoru s otcem víme, že včera kolem páté odpoledne byla ještě naživu. To zužuje posmrtný interval zhruba na dvanáct až čtyřiadvacet hodin.“ Vzhlédla. „Nenašli by se nějací svědci, kteří by nám pomohli zpřesnit odhadovanou dobu smrti? Bezpečnostní kamery v okolí?“

„V zdejším bloku ne,“ odpověděl Frost. „Ale všiml jsem si kamery na domě hned za rohem v Utica Street. Třeba ji zachytila, jak jde domů. A když budeme mít štěstí, možná zaznamenala i někoho dalšího.“

Maura shrnula límec roláku, jestli nenajde odřeniny či stopy po škrcení, ale bezvýsledně. Pak vyhrnula černý svetr oběti, aby se podívala na trup, a s pomocí Jane obrátila tělo na bok. Záda měla tmavorudou barvu, jak se tam po smrti nahromadila krev. Zatlačila prstem v rukavici na zsinalou tkáň a přesvědčila se, že už nastal livor mortis čili posmrtné skvrny, což potvrdilo, že oběť je už nejméně dvanáct hodin po smrti.

Co je však její příčinou? Až na znetvořené oči Maura nenacházela žádné známky zranění. „Žádné střelné poranění, žádná krev, žádné stopy po škrcení,“ poznamenala. „Nevidím žádná jiná poranění.“

„Vyřízne jí oči, ale neodnese je,“ prohodila zachmuřeně Jane.

„Naopak jí je vloží do ruky jako jakýsi zvrácený dárek na rozloučenou. Co to má sakra znamenat?“

„To je otázka pro psychologa.“ Maura se napřímila. „Důvod smrti tady neodhalím. Uvidíme, co nám poví pitva.“

„Třeba se jedná o předávkování,“ poznamenal Frost.

„To je každopádně jedna z možností. Rozbor na drogy a jedy nám to ozřejmí.“ Maura si stáhla rukavice. „Každopádně to bude zítra první na řadě.“

Jane následovala Mauru ven z ložnice. „Je tu něco, o čem by sis chtěla promluvit, Mauro?“

„Víc ti povím až po pitvě.“

„Nemám na mysli tenhle případ.“

„Nevím, co máš na mysli.“

„Do telefonu jsi mi řekla, že jsi ve Framinghamu. Prosím tě, řekni, že jsi nebyla za tou ženskou.“

Maura si mlčky zapínala kabát. „Mluvíš o tom, jako bych páchala zločin.“

„Takže jsi tam byla. Já myslela, že jsme se shodly, že se od ní budeš držet co nejdál.“

„Amalthea je na JIPce, Jane. Nastaly komplikace během chemoterapie a já nevím, jak dlouho ještě bude žít.“

„Ona tě využívá, hraje na tvé city. Kristepane, Mauro, znovu si necháš ublížit.“

„Hele, já se o tom vážně nechci bavit.“ Maura bez ohlédnutí sešla ze schodů a vykročila ven z budovy. Ulicí vanul ledový vítr, opíral se jí do tváře a cuchal vlasy. Cestou k autu zaslechla další bouchnutí dveří. Ohlédla se a uviděla Jane, která také vyšla ven.

„Co po tobě chce?“ chtěla vědět Jane.

„Umírá na rakovinu. Co myslíš, že chce? Možná trochu vlídnosti?“

„Jen ti plete hlavu. Ví, jak na tebe. Jen si vzpomeň, k čemu dohnala svého syna.“

„Myslíš si, že budu někdy jako on?“

„Jasně, že ne! Ale sama jsi to jednou řekla. Říkala jsi, že ses narodila se stejným sklonem ke zlu, které se v rodině Lankových dědí. Nějak si vždycky najde cestu, aby toho využila ve svůj prospěch.“

Maura odemkla svůj Lexus. „Sama mám už tak dost starostí.

Nepotřebuju, abys mě poučovala.“

„No dobře, dobře.“ Jane zvedla obě ruce, jako že se vzdává.

„Jen mám o tebe starost. Obvykle si umíš poradit. Prosím tě, neudělej žádnou hloupost.“

Maura sledovala, jak se Jane vrací zpátky na místo činu. Do ložnice, kde leží mrtvá žena, to posmrtně ztuhlé tělo. Žena s chybějícíma očima.

Náhle se jí vybavila Amaltheina slova: Brzy najdeš další.

Otočila se a rychle přelétla pohledem ulici, všechny dveře, každé okno. Zahlédla tvář v prvním patře? Pohnul se někdo v té uličce? Kamkoli pohlédla, viděla v duchu nějakou zlověstnou siluetu. Před tímhle ji Jane varovala. To je Amaltheina moc; odhrnula oponu, aby předvedla děsivou krajinu, kde vládly jen stíny. Mauru zamrazilo, když nastupovala do auta a startovala.

Z topení zavanul ledový vzduch. Bylo načase jet domů. Načase uniknout temnotě.

Kapitola čtvrtá

Z kavárny, ve které sedím, sleduji ty dvě ženy, jak spolu venku mluví. Obě je znám, protože jsem je viděla v televizi a četla o nich v novinách, obvykle ve spojitosti s vraždou. Ta s rozcuchanými černými vlasy je detektiv z oddělení vražd a ta vysoká v dlouhém elegantním kabátě je lékařská vyšetřovatelka. Neslyším, co říkají, ale dovedu číst řeč těla, ta policajtka zuřivě gestikuluje, doktorka chce odejít.

Náhle se ta policajtka otáčí a jde pryč. Doktorka tam ještě chvilku stojí, jako kdyby váhala, jestli se za ní nemá vydat. Pak odevzdaně zavrtí hlavou, nasedne do elegantního černého Lexusu a odjíždí.

Přemýšlím, o co tu vlastně šlo.

Vím, co je sem za dnešního pěkně ledového večera přivedlo. Před hodinou jsem to slyšela ve zprávách: V Utica Street byla zavražděná jistá mladá žena. V té samé ulici, kde bydlí Cassandra Coyleová.

Kouknu na roh Utica Street, ale není nic vidět, jen blikající majáky policejních aut. Leží tam teď mrtvá Cassandra, nebo jde o nějakou jinou nešťastnou ženu? Cassie jsem od střední neviděla a asi bych ji ani nepoznala. Ona by určitě nepoznala mě, tu Holly, která se už nehrbí a dívá se vám přímo do očí, už se nedrží stranou a nezávidí oblíbeným dívkám. Léta mi vypulírovala sebedůvěru a cit pro eleganci. Černé vlasy mám teď sestříhané do úhledného mikáda, naučila jsem se chodit v botách na vysokých podpatcích a na sobě mám blůzku za dvě stě dolarů, kterou jsem výhodně pořídila se sedmdesátiprocentní slevou. Když se živíte novinařinou, naučíte se, že na vzhledu záleží, tak jsem se přizpůsobila.

„Co se to tam děje? Nevíte?“ zeptal se kdosi.

Ten člověk se vedle mě objevil tak nečekaně, až jsem sebou trhla. Zpravidla vždy poznám, když se někdo octne v mé blízkosti, ale byla jsem natolik zabraná do sledování policejních aktivit kousek od kavárny, že jsem vůbec nezaznamenala jeho přítomnost. Teplouš bylo první, co mě napadlo, když jsem se na něj podívala. O pár let starší než já, kolem pětatřicítky, má štíhlou vysportovanou postavu, modré oči, vlasy barvy zralé pšenice. Udělám si své závěry, protože pije latté a v tuto večerní dobu si praví chlapi dávají espresso. Jsem ochotná tento nedostatek přehlédnout už kvůli jeho nádherným modrým očím. Neupírají se teď na mě, ale na dění za oknem. Na všechna ta služební auta, která přijela do ulice, kde bydlí Cassandra Coyleová.

Či bydlela.

„Je tu spousta policejních aut,“ prohodí. „Co se tam stalo?“

„Asi něco zlého.“

„Koukněte, to je přenosový vůz Kanálu šest.“

Chvíli sedíme a usrkujeme pití, pozorujeme pouliční dění. Právě přijel další přenosový vůz z jiné televize a pár dalších štamgastů se přesune k oknu. Vnímám, jak se kolem mne tlačí, aby získali lepší výhled. Pohled na jeden policejní vůz většinu blazeovaných Bostoňanů nevzruší, když se však přihrnou televizní přenosové vozy, hned zpozorníme, neboť je jasné, že se nejedná o žádnou srážku blatníků ani o špatně zaparkované auto. Stalo se něco, co stojí za pozornost.

A jako na potvrzení našeho instinktu přijíždí bílý vůz z Úřadu lékařského vyšetřovatele. Je tu pro Cassandru, nebo pro jinou nešťastnou oběť? Pohled na ten vůz způsobí, že mi vyletí tep. Kéž to není ona, pomyslím si. Kéž je to někdo jiný, někdo, koho neznám.

„Páni, vůz z Úřadu lékařského vyšetřovatele,“ ozvou se Modré oči. „To nevypadá dobře.“

„Viděl někdo, co se tu stalo?“ ptá se nějaká žena.

„Je tu nějak moc policajtů.“

„Zaslechl někdo výstřely nebo tak něco?“

„Byla jste tu první,“ osloví mě Modré oči. „Co jste viděla?“

Všichni se na mě dívají. „Policejní auta už byla tady, když jsem přišla. Muselo se to stát nějakou dobu předtím.“

Ostatní tam stojí a jako hypnotizovaní sledují blikající světla. Modroočko usedá na sedačku vedle mě a sype si cukr do večer nevhodného latté. Ráda bych věděla, jestli si to místo vybral, aby měl výhled na dění venku, nebo se chce spřátelit. To druhé bych uvítala. Pociťuji příjemné brnění ve stehně, jak na něj mé tělo automaticky reaguje. Nepřišla jsem sem hledat společnost, ale už uběhla jistá doba, co jsem si užívala pánskou intimní blízkost. Víc než měsíc, když nepočítám rychlovku rukou zřízence v hotelu Colonnade.

„Vy tu bydlíte?“ ptá se. Slibný začátek, ale bez fantazie.

„Ne. A vy?“

„Já bydlím v Back Bay. Mám se kousek odtud sejít s kamarády v italské restauraci, ale přišel jsem brzy. Tak jsem se zastavil na kafe.“

„Já bydlím v North Endu. Taky jsem tu měla sraz s kamarády, ale na poslední chvíli to zrušili.“ Jak snadno se mi daří lhát, přičemž on nemá vůbec důvod mi nevěřit. Lidé většinou automaticky předpokládají, že mluvíte pravdu, což velmi usnadňuje život osobám, jako jsem já. Podám mu ruku, abychom si jimi navzájem potřásli, gesto, jaké muže znervózní, když to udělá žena, ale chci hned od začátku nastavit pravidla. Chci dát jasně najevo, že jsme si rovni.

Chvilku tam jen tak společně sedíme, usrkáváme kávu a sledujeme, co se děje. Sledovat policejní vyšetřování většinou nebývá zrovna vzrušující. Díváte se jen na přijíždějící a odjíždějící auta a na lidi v uniformách, jak vcházejí a vycházejí z budovy. Nevidíte, co se děje uvnitř; můžete jen hádat podle toho, kdo všechno se tam objeví, o co tam asi jde. Všichni poldové se tváří klidně, skoro znuděně. Ať už se v Utica Street stalo cokoli, došlo k tomu už před pár hodinami a vyšetřovatelé teď jen prostě dávají dohromady jednotlivé kousky skládačky.

Vzhledem k tomu, že se venku nic zajímavého neděje, ostatní hosté v kavárně zase usedli na svá místa a ponechali Modré oči a mě o samotě u okna.

„Možná bychom se měli podívat na zprávy, abychom se dozvěděli, co se stalo,“ poznamená.

„Jde o vraždu.“

„Jak to víte?“

„Před pár minutami jsem tam zahlédla detektiva z oddělení vražd.“

„Byl tu a představil se?“

„Je to žena. Nepamatuji si její jméno, ale už jsem ji viděla v televizi. Zaujalo mě, že je to žena. Říkám si, proč si vybrala tuhle práci“

Upře na mě pohled. „Vy se tedy zaměřujete na takovéhle věci? Na vraždy?“

„To ne, jen si pamatuji tváře. Zato jména si moc nepamatuji.“

„Když už jsme u těch jmen, já jsem Everett.“ Usměje se a kolem očí se mu objeví kouzelné vrásky od smíchu. „A hned na to můžete zapomenout.“

„A co když to zapomenout nechci?“

„Pak doufám, že tím chcete říct, jak jsem nezapomenutelný.“ Zvažuji, k čemu by tak mezi námi mohlo dojít. Při pohledu do jeho očí naráz už vím přesně, k čemu chci, aby došlo: pojedeme k němu domů do Back Bay. Po té kávě přidáme pár sklenek vína. A pak si to celou noc budeme rozdávat jako nadržení králíci. Škoda, že se má kus odtud sejít s přáteli na večeři. Nijak netoužím je poznat a nehodlám čekat, až mi zavolá, a tak předpokládám, že to bude jen sbohem a šáteček. Jsou věci, ke kterým nedojde, i když si je přejete.

Dopiju kávu a zvednu se. „Ráda jsem vás poznala, Everette.“

„No ne. Pamatujete si mé jméno.“

„Doufám, že si užijete příjemný večer s přáteli.“

„A co když po tom netoužím?“

„Copak jste sem kvůli tomu nepřišel?“

„Plány lze měnit. Můžu kamarádům zavolat a říct jim, že mi do toho něco přišlo.“

„A co by to tak mohlo být?“

Také vstane a hledíme si teď do očí. Chvění v nohou se šíří vzhůru do pánve ve vlahých, lahodných vlnách a já v tu ránu zapomenu na Cassandru a co její smrt znamená. Upínám pozornost jen na tohoto muže a na to, k čemu mezi námi dojde.

„K tobě nebo ke mně?“ chce vědět.

Kapitola pátá

Amber Voorheesová se pyšnila fialovými proužky v blond vlasech a na nehtech měla černý lak, Jane však víc vyvedl z míry kroužek v nose. Amber při pláči stékaly nudle na ten zlatý kroužek a ona je nepřestávala taktně otírat. Její kolegové Travis Chang a Ben Farney neplakali, ale vypadali z té zprávy o smrti Cassandry Coyleové stejně šokovaní a zdrcení. Všichni tři filmaři byli oblečení v tričkách, bundách s kapucí a potrhaných džínách, jak to nosí všichni hipsteři, a vypadalo to, že už se pár dní nečesali. A soudě podle toho, že ve studiu to páchlo jako v šatnách, pár dní už se nejspíš ani nesprchovali. Veškeré odkládací plochy v místnosti byly zavalené krabicemi od pizz, prázdnými plechovkami od Red Bullu a také rozházenými stránkami scénáře k jejich filmu. Na monitoru běžela scéna z připravovaného díla: nějaká blond dospívající dívka plakala a klopýtala temným lesem, prchala před jistým neodbytným temným vrahem.