Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Životopis Shelby, filmové hvězdy

Zábavná fakta o filmu Psí domov

Tipy pro čtení a doprovodné aktivity

Jak s dětmi číst knihu Příběh Shelby: Psí cesta domů

O autorovi

Tento příběh je fikce. Všechny postavy, organizace a události zachycené v této knize jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo byly realitou jen volně inspirovány.

SHELBY’S STORY: A PUPPY TALE

Copyright © 2018 by W. Bruce Cameron

Illustration copyright © 2018 Richard Cowdrey

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2022

ISBN 978-80-242-8318-0

Terese A. Millerové, Thomasi „TJ“ Jordimu, Megan Buhlerové, Brianu Turimu a April Morleyové.

Děkuji vám, že jste Shelby pomohli, aby byla v teple a bezpečí a cítila se milovaná a šťastná.

1

Z prvních dní života si pamatuji jen pár věcí.

Především svou mámu. Nejdřív jsem ji neviděla, ale cítila jsem ji a vnímala konejšivé teplo její kůže pod hustým kožichem. Máma, to bylo teplo, bezpečí a mléko, kterým jsem si naplnila bříško. A pak jsem se, ospalá a spokojená, stulila vedle ní.

Taky jsem slyšela zvuky. Občas to byla ostrá štěknutí nebo zakňučení. Jindy mě probudila rána, při které jsem sebou trhla, dokonce i ve spaní. Nějaký cinkavý zvuk se ozýval pravidelně, a potom jakési tiché zurčení, které nikdy neustávalo.

Všechno mi to připadalo tak konejšivé. Ten zurčivý zvuk, moje máma a hřejivá chlupatá těla spící vedle sebe.

A tak to všechno začalo.

Po několika dnech jsem otevřela oči a dokázala jsem zůstat vzhůru o něco déle než dřív. Začala jsem poznávat svět.

A taky jsem měla bratry a sestru! To mě trochu překvapilo. To oni byli totiž původcem toho poštěkávání a kňučení, co jsem předtím slyšela. Ale zahřívali mě, a tak jsem je měla ráda, i když po mně dost často šlapali.

Dva z mých bratrů byli bílí, stejně jako máma. Další měl černé, hnědé a bílé skvrny. Sestra byla hnědo-černá s maličkou bílou skvrnkou na prsou – stejně jako já. V duchu jsem ji pojmenovala Kaňka.

Zurčivý zvuk, který jsem slyšela ve dne v noci, vydávala dlouhá, zkroucená hadice ležící na zemi. Čůrek vody, který z ní vytékal, dopadal do kovové misky. Máma se k misce občas chodila napít. Mě ani mé sourozence ale voda nezajímala. Potřebovali jsem jen mámino mléko.

Taky jsem zjistila, že ony hlasité rány přicházejí z nedalekého domu. Dvakrát denně se otevřely dveře a objevila se nějaká osoba, která sešla po schodech na dvůr, kde jsme žili.

Dveře se za ní s ostrým, hlasitým třesknutím zabouchly a ona se šourala k nám. Položila na zem vedle mé mámy misku plnou jakési hnědé hmoty a pak se vrátila do domu.

Ta osoba byla první člověk, kterého jsem kdy viděla. Upřímně řečeno mi nepřipadala nijak zajímavá. Nikdy se u nás nezdržela, nemluvila na nás ani nás nehladila, a tak jsem si řekla, že jí nemusím věnovat pozornost.

Když položila misku na zem, máma vstala, setřásla ze sebe jedno nebo dvě štěňata a zamířila k ní. V tu chvíli jsem slýchávala onen cinkavý zvuk. Vydával ho řetěz připevněný k mámině obojku. Druhý konec řetězu byl omotaný kolem dlouhého kůlu zaraženého do země.

Když se máma pohnula, řetěz zacinkal. Když zatřepala hlavou nebo se protáhla, ozval se řinčivý akord. Jakmile znehybněla, řetěz ztichl.

Máma pak strčila hlavu do misky a zhltla hnědou hmotu, které byla miska plná. Když mi nohy trochu zesílily, občas jsem se k misce přibatolila a přičichla k ní. Nijak zvlášť mi nevoněla. Nechápala jsem, proč to mámě tolik chutná.

Na dvoře byla spousta zajímavějších věcí než miska plná těchhle kousků. Když jsem trochu povyrostla, vydávala jsem se na průzkum.

Třeba k takovým pampeliškám. Chlupatým žlutým terčíkům na silných stoncích. Moc mi nechutnaly, ale když jsem po nich chňapla, začaly se na stoncích zlehka pohupovat a tančit – bylo to skoro jako nějaká hra.

A taky ke klackům! Klacky byly všude. Ty mi chutnaly, zvlášť když se mi prořezaly zuby a já jsem z nich dokázala okousat kůru.

Na klaccích bylo skvělé taky to, že je chtěli i moji bratři a sestra. Takže když jsem měla klacek a oni ne, mohli jsme si zahrát hru Já mám klacek a ty ne. Tu hru jsem zbožňovala!

Sestra ji uměla hrát báječně. Bratříčci se drželi u mámy, ale když jsem popadla klacek, Kaňka mě honila tak dlouho, dokud jsem ho nepustila, a ona po něm chňapla. Pak byla řada na mně, abych já honila ji. Byla to perfektní zábava!

Já i Kaňka jsme den za dnem sílily a naše hry postupně zabraly celý dvůr. Hrály jsme si různě. Třeba na Chyť mě a Dokážu tě přeprat nebo Koukej, jak umím vrčet. Všechno to byly úžasné, radostné hry, a když jsme skončily, běžely jsme se k mámě napít mléka a prospat se.

Takový byl můj život až do dne, kdy se dveře s bouchnutím otevřely a ta žena položila na zem nejen misku pro mou mámu, ale taky nějaký tác s hromadou tmavé kaše. Mým bratrům, Kaňce i mně ta kaše moc chutnala! Lízali jsme ji, ukusovali, šlapali po ní a váleli se v ní. Jedla jsem ji z tácu i ze svých tlapek a z Kaňčina čumáku. Kaše byla skvělá! Pořád jsem pila mámino mléko, ale spíš pro potěšení než z hladu. Teď když byli moji sourozenci celí pomazaní kaší, mohla jsem posvačit, kdykoliv jsem chtěla!

Jednoho dne jsme si s Kaňkou navzájem olízaly kaši z čenichů a pak jsme začaly zápasit. Kaňka mě ze sebe setřásla a já jsem se odkutálela, až jsem narazila na věc, které jsem si všimla už dřív, ale moc jsem o ní nepřemýšlela. Na plot.

Bylo to poprvé, co jsem si plot pořádně prohlédla. Táhl se kolem celého dvora a byl vyrobený ze studeného drátu, který měl odpornou chuť. Vím to, protože jsem do něj kousla.

Kaňka přišla za mnou a začala mi žvýkat ucho, aby upoutala moji pozornost. Ale já jsem zatřásla hlavou, takže spadla na čumák, a dál jsem očichávala plot. Cosi mě zaujalo.

Na druhé straně jsem zachytila nový pach. Moc, moc zajímavý pach.

Později jsem zjistila, že té vůni, kterou jsem tehdy poprvé zavětřila, se říká PEČENÉ KUŘE. Tehdy jsem to nevěděla. Jen jsem viděla, že můj ocas začal sám od sebe švihat ze strany na stranu a čenich dychtivě nasával tu vůni.

Rychle jsem rostla, stejně jako bratři a sestra. Snědla jsem tolik té šlichty, kolik jsem stihla, než všechna zmizela, ale stejně jsem měla pořád hlad.

Ta hnědá hmota v mámině misce mi začala vonět docela lákavě. A ta věc na druhé straně plotu voněla podobně jako ty kousky v misce… ale lépe. Mnohem, mnohem lépe. Tak dobře, že jsem se začala olizovat.

Strčila jsem čenich do úzké škvíry mezi plotem a zemí a nasála vzduch. Ta úchvatná nová vůně byla tak blízko… jen pár desítek centimetrů ode mě. Ale plot mě k ní nepustil.

Kaňce došlo, o co mi jde. Přistoupila k plotu, strčila čenich vedle mě a taky zavětřila.

Šťouchla jsem do ní, ona drcla do mě a pak jsme objevily něco neobyčejného.

Díru!

V plotě byla škvíra, přímo v tom místě, kde se kovové pletivo dotýkalo země. Nebyla velká. Máma by se jí neprotáhla. Ale já ano. Lehla jsem si na břicho, mrskla sebou, odrazila se zadníma nohama a prodrala se skrz.

Teď jsem byla na druhé straně plotu a ta věc, která tak báječně voněla, byla na zemi hned vedle mě!

Popadla jsem ji, ale proklouzla mi mezi zuby. Kaňka prolezla dírou za mnou a taky se tu dobrotu pokusila chňapnout, ale stalo se jí totéž co mně. Ještě jsme nebyly zvyklé potravu žvýkat a neměly jsme dost silné čelisti.

Ale nevzdaly jsme se. Obě jsme ten kousek kuřete olizovaly a oždibovaly a po několika pokusech se nám podařilo odtrhnout pár malých, ale lahodných soust. Spolkla jsem je, a když mi sklouzly do žaludku, okamžitě jsem zatoužila po dalších.

Za pár minut kuře zmizelo a my dvě jsme už jen olizovaly mastný flek v trávě, kde předtím leželo.

Ze dvora k nám dolehlo ostré, naléhavé zaštěkání. Byla to máma. Zvedla jsem hlavu a uviděla, že stojí tak blízko plotu, jak jí to jen řetěz dovolil. Znova zaštěkala a já jsem pochopila.

Podlezla jsem plot a Kaňka za mnou. Běžela jsem k mámě, vrtěla přitom ocasem a snažila se jí sdělit, jaké báječné dobrodružství jsem právě zažila. Celou mě očichala, pak i mou sestru a potom do mě šťouchala čenichem, dokud jsem si nelehla vedle ní.

U mámy a sourozenců jsem se báječně prospala. Ale na to, co jsem našla na druhé straně plotu, jsem nezapomněla.

Jak moji bratři a sestra rostli, musela jsem na ten kus báječného jídla pořád myslet. Matka nás už nechtěla kojit kvůli ostrým zoubkům, které se nám všem prořezaly. To znamenalo, že jsem byla odkázaná jen na tu hnědou kaši. To by mi zas tak nevadilo, nebýt toho, že jsem jí neměla nikdy dost! Nikdy jsem se nenajedla dosyta. Když jsem se večer schoulila ke spánku, z břicha se mi ozývalo kručení a vrčení, jako kdyby se na mě můj žaludek zlobil.

Ta díra v plotě mě přitahovala, chodila jsem k ní zas a znovu. Bylo tam venku nějaké další jídlo? Další kusy toho báječného kuřete? Nebo snad něco ještě… lepšího? Lepšího než kuře? Při tom pomyšlení se mi sbíhaly sliny. Snila jsem o tom.

Tu a tam jsem se opřela o plot a zavětřila. Jednou jsem se dokonce prodrala na druhou stranu. Ale už tam žádné kuře na zemi neleželo, a necítila jsem ho ani nikde poblíž. A bohužel ani nic dalšího k snědku.

Máma varovně zaštěkala a já jsem prolezla skrz díru zpátky, přitulila se k ní a nechala se očichat a olízat.

Té noci mi v žaludku kručelo obzvlášť hlasitě. Potřebovala jsem se najíst.

Druhého dne jsem se vrátila k díře. Kaňka mě doprovázela. Strčila jsem hlavu do díry a zavětřila, zatímco se mi sestra pokoušela vlézt na záda.

Kuře už jsem necítila. Ale zachytila jsem… cosi jiného.

Ten pach byl… velký. Jinak jsem ho pojmenovat nedokázala. Byla v něm hlína, tráva, voda a pach nějakých chlupatých, hbitých zvířátek, dalších psů, lidí, prachu, větru a čpavé spáleniny, kterou vydávala auta projíždějící ulicí nedaleko našeho dvora.

Byla to vůně světa za plotem. A v tom světě přece muselo být další jídlo. Jistě se tam dal najít další kus kuřete. Nebo aspoň víc té hnědé kaše.

Nechtěla jsem od mámy odejít. V hloubi duše jsem toužila zůstat na dvoře, hrát si a zápasit se sourozenci, spát v teple rodinné smečky.

Ale ta vůně světa mě vábila. Přímo mě táhla za plot, na druhou stranu.

Kaňka se skoulela z mých zad, jak jsem se vrtěla a odrážela zadníma nohama. Bylo to zvláštní – jako by se od té chvíle, co jsem jí prolezla poprvé, ta díra zmenšila. Přesto se mi nějak povedlo prodrat skrz.

Kaňka prolezla za mnou.

Ohlédla jsem se a uviděla, že máma sedí tam, co obvykle, připoutaná řetězem ke kůlu zaraženému do země. Naklonila hlavu na stranu a sledovala mě. Ale tentokrát nezaštěkala, aby mě přivolala zpět.

Možná znala svět a ten jeho velký pach, i když nemohla jít s námi. Nevešla by se do díry a řetěz by ji stejně nepustil. Ale napadlo mě, že ví o kuřeti. Třeba si řekla, že je nevyšší čas, abychom ho s Kaňkou našly. Buď kuře, nebo něco jiného, co na nás ve světě čeká.

2

Začaly jsme se sestrou rychle poznávat, jak to ve světě chodí. Ze všeho nejdřív jsme zjistily, že je plný kol, od kterých by se psi měli držet co nejdál.

Když jsme se protáhly dírou v plotě, chvíli jsme pokračovaly úzkým průchodem na jedné straně ohraničeným kovovým pletivem a na druhé dřevěným plotem. Ten nás zavedl až k něčemu novému – k jakési pěšině s tvrdým povrchem vedoucí napříč trávníkem. Táhla se daleko do světa. Tak daleko, že jsme nedohlédly konce, a já jsem cítila pach spousty různých nohou, které po ní kráčely.

Měla jsem nos u země a čenichala, když kolem mě cosi prosvištělo tak rychle, že by to žádné štěně nikdy nemohlo dohonit.

Byly to dvě černé kulaté věci – kola –, které se velmi rychle otáčely, a kdosi na nich jel.

„Dávej pozor, štěně!“ zakřičel ten člověk, když nás míjel.

S vyděšeným zakňučením jsem uskočila. Kaňka se posadila a začala na tu divnou věc, která se prohnala kolem nás, štěkat.

Nelíbilo se mi to. Došla jsem k názoru, že kola nejsou pro psy nic dobrého.

Kolem nás svištěly další věci na kolech. Byla to auta. Znala jsem je, protože jsem je slyšela a cítila i z našeho dvora. Pohybovala se ještě rychleji než ta věc na dvou kolech. Ale občas se zastavila, a pak se nehýbala vůbec.

Bylo to vážně divné.

Jedno z těch aut zastavilo blízko nás a já jsem si v tu chvíli uvědomila, že jsou to jakési kovové krabice na kolech. A uvnitř těch krabic byli lidé! Došlo mi to, když se jedna taková otevřela a kdosi vystoupil.

Ta osoba byla ještě menší než žena, která nám v kovových miskách nosila jídlo. „Podívej, mami! Štěňátka!“ vypískla vysokým hláskem.

„Samantho, vrať se do auta,“ ozval se další hlas.

„Ale mami…“ hlesla ta osůbka. Vykročila k nám a natáhla ruku.

Voněla zajímavě – sladce a jaksi mýdlově. Ale právě vystoupila z té věci s koly a já jsem kola neměla ráda.

Utíkala jsem pryč a sestra za mnou.

„Ach jo, škoda,“ povzdechla si osůbka zklamaně.

„Určitě bydlí někde poblíž. Nejspíš běželi přímo domů,“ řekl ten druhý hlas. „No tak, Samantho, zpátky do auta. Přijdeme pozdě.“

Krabice na kolech kamsi odburácela.

Věci s koly! Lidé různých velikostí! Kdoví, co všechno ještě ve světě najdu.

Již brzy se ukázalo, že jídlo. Měla jsem pravdu, když jsem si myslela, že za plotem musí být jídlo. Tolik různých druhů jídla!

Všimla jsem si, že Kaňka, která běžela přede mnou, očichává nějakou velkou plastovou tašku ležící hned vedle pěšiny. Zdálo se, že je z ní nadšená, a tak jsem pospíchala za ní, abych zjistila, co je na ní tak zajímavého.

Uvnitř tašky bylo jídlo. Cítila jsem ho!

Sestra se do plastové tašky zakousla. Napodobila jsem ji. Popadla ji do zubů a zatřepala hlavou. Taky jsem se do ní zahryzla, a když Kaňka zatáhla v jednom směru, já jsem škubla druhým.

Taška se roztrhla.

To, co vypadlo na zem, bylo úžasné. Velké kusy mletého masa! A z dalšího plastového sáčku, který sestra hbitě rozcupovala, vypadly kusy chleba. Byla tam papírová krabice, ve které šplouchala trocha mléka. Bylo těžké ji rozkousat, ale já jsem to dokázala a vychlemtala jsem mléko dřív, než vyteklo do trávy.

Úžasné! Udělaly jsme dobře, že jsme prolezly na druhou stranu plotu.

„Hej, vypadněte odsud!“ zakřičel někdo. „Ať už vás tu nevidím!“

Ani jsem nezvedla hlavu. Měla jsem moc práce s vylizováním zbytků mléka. „Mazejte!“ hulákal ten hlas. Teď už byl hlasitější.

Pak vzduchem přilétl kámen a dopadl rovnou vedle mého čenichu. Uskočila jsem a zatřepala hlavou. Kapky mléka se rozlétly na všechny strany.

Další kámen mě zasáhl rovnou do zadku!

Bolelo to. S překvapeným vyštěknutím jsem se otočila a uviděla, že se k nám blíží nějaký člověk. Jeho obličej, ramena i pohyby prozrazovaly, že se zlobí. Vzal do ruky další kámen a napřáhl se.

Došlo mi, že tohle je něco jako kola. Bylo to nebezpečné. Ve světě se dalo najít báječné jídlo, ale taky v něm bylo nebezpečí. A když se takové nebezpečí objevilo, bylo nejmoudřejší utéct.

A to jsem taky udělala. Společně s Kaňkou jsme uháněly po tvrdém chodníku, dál a dál od dvora s dírou v plotě, kde zůstala naše máma a bratři.

„Já vám ukážu!“ křičel za námi ten člověk. „Teď ještě přijdu pozdě do práce. Pitomí psi! Dejte si na mě pozor!“

Utíkaly jsme se sestrou, co nám nohy stačily, dokud jsme nedoběhly na roh. Zahnuly jsme za něj, aby nás ten rozzlobený člověk s kameny už neviděl. Vedle chodníku rostl nějaký keř, pod který jsme se schoulily a tiskly se jedna k druhé.

Olízla jsem sestře čenich, protože na něm ještě pořád měla trochu toho mletého masa. Obě jsme byly unavené, a tak jsme usnuly.

Když jsem se probudila, byla tma.

Tmu jsem znala. Na našem dvorku se setmělo každou noc, a občas se i ochladilo. S tmou se nedalo nic dělat. Museli jste se jen přitulit k někomu hřejivému a čekat, až zase zmizí.

Sestra nehřála tak jako máma. Přesto jsem se k ní přitiskla a ona ke mně. Zůstaly jsme pod keřem, dokud se nevrátilo světlo, a pak jsem zjistila, že mám už zase prázdné břicho.

S břichem byla pořád nějaká potíž.

Vylezly jsme zpod keře, odhodlány najít další plastovou tašku plnou jídla. K našemu překvapení tam žádná nebyla! Prohledaly jsme stezku a celé okolí, ale nikde jsme ji nenašly. Ani jedinou!

Napadlo mě, jestli bychom se neměly vrátit na dvůr a najít mámu s bratry. Bude tam mísa se šlichtou. I když jí nebude dost, bude to aspoň něco.

Bohužel jsem si nebyla tak úplně jistá, kudy se na dvůr vrátit. A Kaňka se mezitím kamsi zatoulala. Našla nový dvůr s jakousi kovovou věcí, ze které stříkala voda. To byla zábava!

Začala na tu stříkající vodu štěkat a poskakovat a já jsem se k ní na chvíli připojila. Pak jsem se napila z nedaleké louže. Nenaplnilo mi to břicho tak jako včerejší maso a mléko, ale trochu to pomohlo.

Dobře, přišel čas najít jídlo. Tohle byl svět, takže tu muselo někde nějaké být. Už jsme tu našly kuře a maso a chleba i mléko. Najdeme něco dalšího. Byla jsem si tím jistá.

Ukázalo se, že se nemýlím. Ale dalo to víc práce, než jsem čekala. Šly jsme a šly. Dlážděný chodník skončil, domy začaly být dál od sebe a hladká silnice se proměnila ve štěrkovou cestu plnou výmolů a děr. Teď už jsme byly od mámy tak daleko, že jsem úplně cítila, jakou má o nás starost. Už bychom se dávno vrátily, nebýt vůně jídla, kterou jsme tu a tam zachytily a která nás vábila jít dál.

Občas jsme našly papír nebo krabici s trochou masa nebo šťávy. Jindy zmačkaný pytlík se zbytky čehosi slaného. Pak zase plastový kelímek, na jehož stěnách ulpěly sladké kapky.

Tu a tam z domu vyšel nějaký člověk a cosi na nás zakřičel, a my jsme utíkaly pryč. Výjimečně na nás někdo vlídně promluvil, a dokonce nám hodil na zem něco k snědku – kus chleba se sýrem nebo rajče, anebo zbytky masa s nějakou kořeněnou omáčkou.

S Kaňkou jsme se přikradly blíž, popadly jídlo a pak jsme utíkaly do bezpečí, abychom si ho snědly. Už jsme se poučily, že se lidem nedá věřit, ani když nám dají něco k snědku. Kdykoliv mohli začít křičet a házet po nás kameny.

Byly jsme hladové. Kaňku jsem měla moc ráda a hraní s ní bylo to jediné, co mi pomáhalo na hlad na chvíli zapomenout. Obě jsme se však rychle unavily.

Někdy jsme našly dost jídla, aby nám bříška dala pokoj a my se mohly v klidu vyspat. Jindy zas ne.

Nejlepší byly dny, kdy jsme našly velký plastový kontejner. Ty byly skvělé!

Uvnitř jsem cítila nejrůznější vůně. Masité, sýrové, kořeněné, sladké, mastné, úchvatné vůně. Vůně, kvůli kterým jsem vrtěla ocasem ze strany na stranu a tekly mi sliny až na zem.

Déšť jsem neměla ráda.

„Chyť toho druhého, Tome!“ zavolala.