Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

Hana Whitton

TŘETÍ PEČEŤ

Ikar

Copyright © Hana Whitton, 2013, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4849-2

KAPITOLA PRVNÍ

Na godstowském Maidenstonu, o Třech králích léta Páně 1188

Grace Wallreyová se zprudka posadila na lůžku. Nejprve měla za to, že ji ze spánku vytrhl pouze zlý sen, v němž se někdo neodbytně dobýval do jejich sídla.

Avšak to, co nyní zaslechla, určitě sen nebyl. A nedalo se to přičíst ani silné vichřici, která od večera ještě nabrala dech. Cloumala teď zběsile větvemi vzrostlých stromů obklopujících Maidenstone, sídlo Wallreyových, jako by je chtěla odervat od kmene. Zdola z chodby k ní opět dolehlo hlasité zabušení na okenici.

Grace vyklouzla z lůžka a přehodila přes sebe dlouhý župan podšitý kožešinou. Oheň v krbu dávno dohořel a jen pár řeřavých uhlíků dosud svádělo marný boj s chladem lednové noci. Na Maidenstonu bývalo chladno i za parných letních dní, natožpak v zimě, a navíc v takové, jaká v Anglii zavládla letošního roku. Vánoce byly po dlouhých letech na sněhu a od Nového roku panovaly kruté mrazy.

Když seběhla z několika nízkých schodů do chodby, tak na okamžik zaváhala. Její manžel Simon de Wallrey odjel na pár dní za posláním, které mu ukládala královská služba. A Grace se bez něj, zejména v nynějším nejistém čase, kdy se vláda anglického krále Henryho II. zdála opět ohrožena, necítila příliš v bezpečí.

Nebylo to však pouze tím, vždyť obvykle měla pro strach uděláno.

Ten nenadálý noční návštěvník a jeho bušení na okenici v mrazivé noci jí připomněli něco, co zažila kdysi před dávnými roky.

Tehdy ji rovněž uprostřed noci přišla nečekaně navštívit její přítelkyně Rosamunda Cliffordová, aby se s ní podělila o dívčí tajemství.

Jenže to se Grace jmenovala ještě Cummnorsová a žila u rodičů.

Usmála se pro sebe. Byla to vůbec pravda? Život před Simonem jí nyní připadal jaksi neskutečný, jako by se vracela k minulosti někoho jiného.

Vtom noční neznámý znovu zabušil na okenici, tentokrát s mnohem větší naléhavostí.

Grace zamířila k oknu vedle hlavních dveří, odkud se bušení ozývalo. Znovu však zaváhala, neboť si vzpomněla na nedávný zločin – vraždu, k níž došlo poblíž Godstowu, nedaleko jejich sídla Maidenstone. Před několika dny nad ránem tam našli mladičkou dívku nevalné pověsti mrtvou, Elspeth se jmenovala. Její bezduché tělo leželo jako velká polámaná loutka na klenutém mostku přes Temži, kousek od godstowského kláštera.

„Škoda té hezké tvářičky,“ poznamenal zasmušile velitel maidenstonské stráže Bartholomew, když se vrátil se svými ozbrojenci z bezvýsledného pátrání po vrahovi. Abingdonský šerif Walter z Buckley se totiž na Grace obrátil s prosbou, zda by mu neposlala pár strážných z Maidenstonu na výpomoc při pronásledování pachatele, a ona ráda souhlasila.

„Škoda jí, třebaže náklonností zrovna neskrblila a prodávala lásku za pár lesklých penízků. A takhle to s ní dopadlo!“ Bartholomew smutně zavrtěl hlavou.

Nakonec se opravdu mělo za to, že půvabnou Elspeth zavraždil některý z jejích početných milenců.

Zanedlouho ovšem někdo přímo ve zlatnické dílně přepadl abingdonského zlatníka Geralda, řečeného Skoupý, a abingdonský šerif musel řešit už dvě vraždy.

Walter z Buckley nejprve usoudil, že jde o loupežné přepadení. Pak se ale ukázalo, že v dílně nic nechybí, a kromě toho vyšlo najevo, že Gerald býval častým návštěvníkem Elspethiny malé podkrovní komůrky.

Zlatý řetízek, který se našel na jejím štíhlém hrdle, pocházel z Geraldovy dílny.

Zavraždil snad Gerald v záchvatu žárlivosti nebohou Elspeth, aby se pak sám stal obětí vraždy? Šlo v jeho případě o pomstu některého z dalších Elspethiných milenců?

To zatím nikdo nevěděl.

Záhada zůstávala dosud nerozluštěná a Grace si opět pomyslela, že by měla dvakrát zvážit, zda do domu v hluboké noci vpustit někoho neznámého.

Neměla bych přece jen zavolat někoho ze služebnictva? blesklo jí hlavou. Anebo velitele stráží Bartholomewa?

V zamyšlení svírala petlici na okenici tak pevně, až jí zbělely klouby na útlé ruce.

Nebyly to však pouze obavy z nedávných dosud neobjasněných zločinů, co jí zabraňovalo otevřít.

Vybavila si, jak tehdy před mnoha léty podobné zdánlivě nevinné setkání s Rosamundou dopadlo. Předznamenalo totiž počátek dramatu.

Grace nehodlala ničím ohrozit poklidné štěstí své rodiny, harmonické soužití se Simonem a dvěma synky.

Bušení na okenici na okamžik ustalo, zato po chvíli nezná-

mý zatloukl na dveře. Zaznělo to však slabě, jakoby z posledních sil.

Grace už se dál nerozmýšlela. Co když je v sázce lidský život?

Dvěma dlouhými kroky se ocitla u dveří, odsunula těžkou závoru a odemkla jedním z klíčů, které obvykle nosila na opasku a jež stačila v rychlosti sebrat ještě před odchodem z ložnice.

Do zšeřelé chodby se vmžiku vedral oblak sněhových vloček, které sem zavál ledový severák. Muž, který stanul na prahu, se sotva držel na nohou. Kápě jezdeckého pláště se mu svezla hluboko do tváře, zakrvácenou rukou se přidržoval veřeje a pokoušel se cosi říci. Slova však ze sebe nedokázal vypravit, bylo to nad jeho síly.

Zachroptěl pouze a zhroutil se do chodby.

Grace se nad ním sklonila. Pozdní návštěvník k ní otočil tvář, takže ji ozářilo nazlátlé světlo louče u dveří.

„Bože dobrý!“ zvolala Grace zděšeně. „Tos ty, pane Archibalde!“

Muž měl sice obličej samou krev, ale když mu teď z tváře sklouzla kápě, Grace v něm poznala Archibalda z Uffingtonu, králova věrného rádce a dobrého přítele jejího otce i Simona.

Archibald se opět pokusil promluvit, z bledých rtů mu však namísto slov vytryskl tenký pramínek krve.

Grace zraněného opatrně otočila na záda. Pak se natáhla a z dřevěného kolíku vedle dveří, který sloužil jako provizorní věšák, strhla pléd. V zimě si ho tam obvykle věšela Gudrun, komorná a chůva v jedné osobě, protože musela co chvíli vyběhnout ven do mrazu.

Grace plédem podložila Archibaldovi hlavu. Dovnitř do chodby ho však vtáhnout nedokázala, na to jí nestačily síly.

Vstala, vykoukla ze dveří a křikla do temné noci, v níž vítr proháněl sněhové vločky jako bílý závoj: „Bartholomewe! Honem! Stalo se neštěstí!“ Věděla, že velitel maidenstonské stráže bude určitě někde poblíž. Po nádvoří přecházela ozbrojená hlídka ve dne v noci, i když byl Simon doma, natož nyní, a po dvou vraždách, k nimž navíc došlo v blízkém okolí.

A vskutku, stráže s Bartholomewem v čele vmžiku stanuli před Grace a byli samá omluva.

„Odpusť, paní, že nám ten muž unikl a dostal se až k domu! Štval koně jako o život a nebyl k zastavení, i když se v sedle sotva držel!“ omlouval se zahanbeně velitel stráží. Měl přece manželku svého pána Simona de Wallrey v době jeho nepřítomnosti ochraňovat, a zatím se neznámý muž kvůli nedbalé nepozornosti hlídky dostal až na práh rodinného sídla Wallreyových.

„Tos byl ty nebo někdo z tvých ozbrojenců, kdo toho muže zranil?“ otázala se přísně Grace.

Bartholomew jen zavrtěl hlavou. „Těch pár loučí sice nádvoří dokonale neosvětlí, ale i tak bylo patrné, že sem přijel už zraněný. Jak už jsem ti říkal, paní, sotva se držel v sedle a před domem se z koně sesul do sněhu.“

„Je to pan Archibald z Uffingtonu,“ oznámila mu Grace a poodstoupila, aby mohl Bartholomew vejít dovnitř do chodby. „Pojď mi s ním pomoci, a honem! Zatím ho uložíme tady dole, v knihovně. A ty se pak okamžitě rozjeď pro ranhojiče!“

„Probůh! Pan Archibald!“ zděsil se Bartholomew, neboť zraněného muže dobře znal z jeho četných návštěv na Maidenstonu. Rychle se nad ním sám sklonil. Opatrně mu rozhrnul dlouhý jezdecký plášť. Tenká dýka s rukojetí umně vykládanou polodrahokamy dosud trčela Archibaldovi z hrudi. Byla to zbraň tak malá, že se zdálo nemožné, aby někomu vůbec ublížila. Vypadala spíš jako hezký šperk, ozdobný předmět určený pro urozenou dámu.

Zraněný se nyní pohnul a opět se pokusil něco říci. Z koutku úst se mu vyřinul nový krvavý pramínek.

„Grace!“ vypravil ze sebe Archibald sotva slyšitelně.

Grace k němu přiklekla. „Hned tě uložíme na lože, pane Archibalde! Ranhojič tu bude ve chvíli! Bude zase dobře, uvidíš!“ ujistila ho, i když to byla svatá lež. A pak vzala zraněného za ruku a pevně mu ji stiskla, jako by ho tak chtěla udržet při životě.

„A ty, Bartholomewe, pošli pro felčara a postarej se také, aby nám útočník neunikl! Nemůže být daleko – vždyť pana Archibalda podle všeho napadl kousek od Maidenstonu!“ obrátila se znovu k veliteli stráže a vrhla po něm přísný pohled.

Jak se tohle mohlo stát? kladla si v duchu otázku. Jak je možné, že někdo přepadl královského vyslance tak blízko jejich sídla? Co dohnalo útočníka k činu tak šíleně odvážnému? Nebo ho vedl zištný motiv nebo žárlivost jako v případě zlatníka Geralda či té nebožačky Elspeth?

Grace zamrazilo při pomyšlení, co se mohlo stát, být v té době nablízku jeden z jejích malých synků.

Nechtěla to ani domyslet.

Simon neměl odjíždět, ne v téhle nejisté a nebezpečné době, blesklo jí hlavou jako už tolikrát a ke stávajícím starostem přibyla ještě další, o manžela.

Opět se rychle sklonila nad zraněným. Neodvažovala se vytáhnout dýku z rány. Musí počkat na ranhojiče.

Archibald nyní pevně semkl víčka, jako by se chtěl soustředit na další slova, jako by sbíral zbývající síly. „Grace… střez se… třetí pečeti! Střez se… třetí… pečeti!“ zachroptěl.

Chtěl ještě něco dodat, ale tvář mu sevřela bolestná křeč a pak vydechl naposledy.

***

Grace neklidnými kroky měřila rozlehlou komnatu. Na chvilku se zastavila u krbu a zahleděla se na řeřavá borová polena. Sálal z nich příjemný žár. Na okrajích po nich tančily drobné nafialovělé plamínky a vesele olizovaly rozpraskanou zkroucenou kůru.

Potom opět vykročila k úzkému oknu na opačném konci pokoje a na škvírku pootevřela těžkou dřevěnou okenici.

Venku nepřestávalo sněžit a ostrý vichr proháněl chuchvalce vlhkých vloček nádvořím ozářeným bezpočtem loučí.

Dramatické události dnešní noci v ní opět oživily vzpomínku na onen osudný večer před mnoha lety, kdy k ní vpadla Rosamunda Cliffordová.

Rosamundin tajný noční výlet se zdál být nevinným dobrodružstvím a ani jedna z nich tenkrát netušila, že to je začátek řetězce tragických událostí.

Grace se snažila celá ta léta zapomenout, ale přízrak dávného neštěstí ji nikdy nepřestal pronásledovat a vrhal stín i na ty nejšťastnější chvíle jejího života.

Nedlouho po Rosamundině smrti se provdala za Simona de Wallrey a dala mu dva syny, Sebastiana, kterému bude devět, a o dva roky mladšího Raphaela. Usadili se zde, v novém hezkém sídle Maidenstone poblíž kláštera Godstow na řece Temži, v němž Rosamunda vydechla naposledy.

Grace moc dobře věděla, že nedokáže zapomenout nejen proto, že je godstowský klášter tak blízko. Některé události ovlivní lidské životy natolik, že se navždy stanou jejich nedílnou součástí. A stejným způsobem do nich dovedou někteří lidé vtisknout pečeť své výjimečné osobnosti. Ne každému je podobný dar dán, Rosamundě však rozhodně nechyběl.

Ani z očí krále Henryho II., v jehož službách působil Gracin manžel Simon, nikdy nevymizel smutek nad smrtí překrásné Rosamundy, jeho velké a jediné životní lásky. Byl to žal, jehož ostří nedokázal otupit čas ani radost z jeho a Rosamundiných synů. Nyní už z nich byli dospělí mužové a mohli mu být útěchou i oporou. Zdálo se nicméně, že právě ti se s přibývajícími léty stávají spíš zdrojem vzrůstajícího napětí mezi králem a jeho dětmi z manželského lože i jeho manželkou, královnou Eleanor.

Geoffrey Plantagenet začal přednedávnem vážně přemýšlet o dráze duchovního. Jistě se jednou stane přinejmenším arcibiskupem, rozhodne-li se s konečnou platností pro tuto cestu.

A před jeho bratrem Williamem Longespeem, vévodou ze Salisbury, se otevírá slibná vojenská a diplomatická kariéra.

Král Henry Rosamundiny syny upřímně miloval a mnozí se po právu domnívali, že je miluje dokonce více než ty, které zplodil se svou ctižádostivou a mocichtivou zákonitou chotí Eleanor Akvitánskou.

Málokdo se nad tím pozastavoval – bylo totiž veřejným tajemstvím, že Eleanor by na anglickém královském trůně nejraději viděla některého ze svých tří synů. Už jednou se jí podobný tah podařil – jejich syn Henry byl ještě za otcova života a vlády korunován anglickým králem. Henry, Mladý král se mu říkalo, však zemřel před několika lety a další Eleanořiny mocenské pokusy skončily nezdarem. Henry II. v nich spatřoval pokus zbavit ho vlády a ctižádostivou královnu pak věznil na svých hradech, neboť se obával, že ho plánuje zradit a svrhnout z trůnu násilím.

Nebyl daleko od pravdy.

Žádný div, že Henry vážně uvažoval o rozluce manželství s Eleanor a o novém sňatku právě s Rosamundou. A nebylo proto divu, že právě proto musela, jak se mnozí domnívali, Rosamunda zemřít.

Vztahy mezi královskými manželi v důsledku všeho toho značně ochladly a Henry nejednou Eleanor otevřeně pohrozil, že ji nechá znovu zavřít na některém ze svých hradů, bude-li v podobných nebezpečných hrách pokračovat.

Nikdy neuvěřil, že za vraždou jeho milované Rosamundy nestála Eleanor, i když pravého viníka, Francise DuBerryho, dopadli a po zásluze potrestali.

Grace s povzdechem přibouchla okenici a vrátila se opět ke krbu. Usadila se do pohodlného křesla vedle hořícího krbu a natáhla se po stříbrném poháru. Doušek svařeného vína jí zažehl v žilách příjemný plamen a na okamžik zahnal chmury, starosti a obavy z věcí příštích.

Bylo jasné, že se schyluje k otevřené roztržce mezi králem Henrym a královnou Eleanor, a Grace napadlo, zda smrtelně zraněný Archibald, který vydechl naposledy na jejím prahu, není první obětí této nadcházející války. A nelze vyloučit, že s tím nějak souvisí i vražda Elspeth a toho abingdonského zlatníka. I v Rosamundině případě tomu tak bylo – než se přišlo na motiv spojující zločiny, jež vyvrcholily její vraždou, domnívali se všichni, že jde prostě o řadu loupežných přepadení.

Archibald se zmiňoval o třetí pečeti.

Grace věděla moc dobře, o čem mluvil.

I ona jednu vlastnila.

Zalovila v koženém váčku upevněném na širokém opasku.

Vytáhla z něj velkou trošku zašlou, trošku odřenou zlatou pečeť, kterou Archibald do poslední chvíle pevně svíral v dlani. Královští lvi se na ní v odlesku plamenů z krbu zatřpytili a jako by ožili. Pečeť byla totožná s tou, kterou jí před tolika lety dal sám král Henry II., potom, co pomohla odhalit Rosamundina vraha a pachatele ostatních strašlivých zločinů v blízkosti kláštera Godstow. Věděla, že její pečeť byla první, ale rozhodně ne poslední.

Zlatá královská pečeť dokládala, že její nositel je v královských službách a vždy věrně stojí za panovníkem. Svému majiteli skýtala řadu výsad a pravomocí, jež mohl a měl uplatnit při pátrání vedeném jménem krále. Grace byla první, komu král udělil privilegium trestat zlo, nositele ostatních pečetí však neznala – jejich poslání bylo tajné a jen Henry II. věděl, kdo se těší jeho plné důvěře.

I Grace si měla tuto výsadu uchovat jako své tajemství, vymínila si však, že se smí svěřit Simonovi, neboť před ním nic tajit nechtěla.

Král Henry s tím souhlasil. Vždyť v Simonovi de Wallrey měl věrného služebníka, který by za něj bez váhání položil život.

Grace pečeť opět uschovala a sáhla po poháru se svařeným vínem, který pro ni nachystala Gudrun. Po prožitých událostech ji roztřásla zima, potřebovala ten doušek pro zahřátí. A také aby zahnala vzrůstající neklid.

Víno vonělo po bylinkách a po jalovci a mělo sladkou a zároveň natrpklou chuť, stejně jako pocity, jež se svářely v Gracině nitru.

To, že pan Archibald vyhledal právě ji, aby ji varoval, jednoznačně prokazovalo, že o její pečeti věděl. Někdo mu to tajemství prozradil.

Kdo ale?

O těch, kdo se těší privilegiu zlaté pečeti, ví přece pouze král Henry, a ten se o to tajemství rozhodně s nikým nepodělil.

Byl to snad záhadný nositel třetí pečeti, před nímž ji Archibald přišel varovat?

Je to snad zrádce, který se obrátil proti panovníkovi a který svého výsadního postavení hodlá užít jen proto, aby škodil?

Grace netušila, kdo by byl něčeho podobného schopný, netušila, kdo by tím zrádcem mohl být.

Zamyšleně si pohrávala s číší.

Té představě, která ji pronásledovala, se snažila už nějaký čas uhýbat, nyní však věděla, že není zbytí a že tomu musí čelit – bylo jasné, že se octli na významném dějinném rozcestí.

Vražda Archibalda z Uffingtonu může být prvním signálem boje o moc, k němuž se už nějakou dobu schyluje. Nelze vyloučit, že znovu vzplál starý spor mezi králem Henrym, jenž v poslední době straní Rosamundiným synům, a královnou Eleanor, která chce na trůn prosadit jedno ze svých dětí.

Otázkou zůstává, jak tato chytrá, ale lstivá žena a zkušená diplomatka s řadou vlivných přátel rozehraje svou partii tentokrát. Z poslední prohry se jistě poučila a určitě udělá vše, aby unikla věznění na nějakém opevněném strážním hradě na hranicích Henryho říše, jak se to stalo posledně.

Tok Graciných úvah přerušily tiché kroky, které se na chvilku zastavily před komnatou.

Zpozorněla. Snad to není nějaká další hrozná zpráva, napadlo ji s obavami.

To už stanula na prahu chůva a komorná Gudrun, ta dobrá duše maidenstonské domácnosti.

„Co chlapci?“ obrátila se k ní Grace rychle s otázkou. Nechtěla, aby Sebastiana a Raphaela vyděsilo, co se na Maidenstonu právě zběhlo.

„Teď už spí, paní Grace,“ ujistila ji Gudrun. „Shon dole v chodbě je sice probudil, takže mě jako obvykle zasypali otázkami, ale já je dolů nepustila. Na takové věci mají ještě dost času.“

Grace se na ni vděčně usmála. Stačil jediný pohled do Gudruniny klidné, věčně usměvavé kulaté tváře, aby se hned cítila klidnější.

Gudrun bývala její chůvou, a když se Wallreyovým narodil první syn Sebastian, ráda přijala službu i u nich. Pro Grace patřila nedílně k jejímu domovu.

Zahleděla se na Gudrun pozorněji a teprve nyní si povšimla, jak chůva zestárla. Do vrásčité tváře lemované stříbrnými vlasy se jí vepsala únava z nevyspání a prožité napětí.

„Myslíš… že přece jen něco zahlédli? Tedy něco, co ještě mělo zůstat jejich dětským očím skryto?“

Grace si uvědomovala, že žijí v době, v níž často není o hrůzné činy nouze, přesto nechtěla, aby se její chlapci seznámili se smrtí tak záhy, a hlavně ne takhle zblízka.

„Ne, řekla bych, že ne,“ chlácholila ji Gudrun. „Jak už jsem ti říkala, na schodiště jsem je nepustila. Ale i tak jim budeme muset ráno ty neblahé události nějak vysvětlit.“

„Zaplať Bůh,“ oddychla si Grace. „A s tím vysvětlením máš pravdu. Zítra jim to nějak vyložím.“ Odmlčela se a teprve po chvíli s povzdechem dodala: „Kéž by se už Simon vrátil!“

„Bartholomew za ním už vyslal posla,“ přispěchala Gudrun s odpovědí.

„A poslal také pro šerifa Waltera z Buckley? Je nutné oznámit královským úřadům, co se tu dnes v noci stalo,“ dodala starostlivě Grace, i když jí bylo jasné, že její slova jsou zbytečná – velitel maidenstonské stráže věděl víc než dobře, jak v podobné situaci postupovat. „Pan Archibald je… nebo spíš byl královým důvěrníkem a dlouholetým rádcem.“

„I to zařídil,“ ujistila ji Gudrun. „Šerif se sem dostane jistě až za svítání. Měla by sis jít alespoň na chvilku zdřímnout, paní Grace. Zítra tě čeká náročný den.“

Grace se nakrátko zamyslela, oči upřené do plamenů v krbu. „Proč zrovna pan Archibald?“ pronesla po chvíli vážně. „Kdo mohl mít zájem na jeho smrti? Takový úctyhodný, bezúhonný a čestný muž! Patří přece ke královým nejvěrnějším!“

„Možná právě proto!“ namítla Gudrun. Královna Eleanor jí k srdci nepřirostla a v královském milostném dramatu, které se na Godstowu před lety odehrálo, stála zcela a naprosto na straně Rosamundy Cliffordové.

Byla přesvědčená, že král Henry tehdy hodlal svou královskou choť zapudit a měl v úmyslu oženit se s Rosamundou. Proto musela ta nebohá dívka zemřít. Nikdo Gudrun nedokázal vyvrátit, že za tím strašlivým zločinem nestála zhrzená manželka, i když pravda byla jiná. A nyní se podle jejího mínění Eleanor obrací proti vlastnímu manželovi a hodlá ho připravit o věrné stoupence.

„Co si budeme nalhávat – královna Eleanor se nikdy nevzdala své tužby dosadit na anglický trůn místo Jeho Veličenstva krále Henryho některého ze svých synů. Hrozné! Jaká je to matka, když popouzí vlastní syny proti jejich otci a ponouká je ke vzpouře? A tady tohle je výsledek! Máme tu první oběť toho zrádného plánu!“ rozhorlila se Gudrun a Grace neuniklo, že ve svém rozhořčení vypustila obvyklý titul náležející královně. Pro Gudrun to byla jen královna Eleanor, ne Její Výsost. Vrásčité tváře jí znachověly spravedlivým hněvem, protože krále Henryho na rozdíl od jeho choti ráda měla, a v očích jí nebezpečně blýsklo.

Grace to sice nahlas nepřiznala, ale také ona se obávala, že stupňující se rozkol mezi královskými manželi mohou doprovázet podobné tragédie, k jaké došlo dnešní noci.

„Vzpomínáš, paní, na ty vraždy před mnoha léty? Na ty, v nichž se jednou z obětí stala i paní Rosamunda? I tenkrát se přece v těch zločinech zrcadlilo nepřátelství královských manželů!“ Gudrun si při tom bojovně založila ruce v bok.

„Tak jednoduché to tehdy nebylo, Gudrun,“ namítla Grace.

„To je sice pravda, ale právě rozbroje mezi královnou Eleanor a jejím manželem představovaly prapodstatu té tragédie.“ Gudrun se odmlčela a teprve po chvíli dodala: „A co když to všechno začíná znovu?“

„Nemaluj čerta na zeď, Gudrun! Máš jen bujnou fantazii! Pan Archibald se podle všeho stal obětí loupežného přepadení. Nezapomínej, že přednedávnem zavraždili abingdonského zlatníka Geralda a pak tu dívku, Elspeth se jmenovala…“

„Loupežné přepadení?“ vpadla jí Gudrun do řeči a máchla pohrdlivě rukou. „Odkdypak mívají lapkové takové krásné a drahocenné dýky, jako byla ta v hrudi nebohého pana Archibalda? Ti by si vzali pořádný lovecký tesák, který by odvedl spolehlivou práci! A pokud by podobnou drahocennost některý z potulných ničemů i vlastnil, myslíš, že by tak cennou zbraň zanechal v ráně? A navíc… podle mě ti pan Archibald přišel něco nesmírně důležitého sdělit. Něco závažného, co nesneslo odkladu. A proto ho umlčeli.“

Ano, přišel mě varovat před třetí pečetí, souhlasila s ní Grace, ale nechala si to pro sebe.

Tajemství třetí pečeti si však odnesl s sebou do hrobu.

KAPITOLA DRUHÁ

Král Henry II. sebou na lůžku prudce trhl. Vmžiku se posadil a jediným rychlým, naučeným hmatem sáhl po dýce.

V ložnici však žádný vetřelec nebyl. Místnost se nořila do příjemného přítmí, s nímž sváděla předem prohraný boj svíce dohořívající ve stříbrném svícnu na stolku vedle postele.

Zdál se mu nějaký děsivý, tíživý sen, který zapomněl v okamžiku, kdy se z něj náhle probudil. Pouze trpká, jakoby kovová pachuť mu po té noční můře zbyla v ústech, a také čelo zmáčené potem.

Zaposlouchal se do nočního ticha, do něhož se nořilo woodstocké sídlo. Rušil je jenom občasný skřek nočního dravce, který se vydal na pozdní lov, a rázné kroky stráže přecházející dole po nádvoří.

Woodstock měl rád.

Bylo to hezké městečko a woodstocké sídlo se působivě tyčilo v rozlehlé zahradě se složitým labyrintem z umně sestříhaných živých plotů, uprostřed nějž stála jako ztracená velká lovecká chata.

Možná to tu měl rád právě pro ni, protože zrovna tam se před lety ukrývali s Rosamundou před zraky celého světa, a hlavně před žárlivou královnou Eleanor, u níž věřil, že je schopná všeho.

Rosamunda…

Ten sen s ní měl nějakou spojitost, i když si pořád nedokázal vybavit jakou.

Odešla navždy před řadou let, on ale nezapomněl. A nikdy nezapomene.

Doprovázela ho pověst přelétavého a v lásce nestálého muže, ale to platilo o dobách před Rosamundou, krásnou dcerou oddaného a věrného Waltera de Clifford.

Rosamunda byla jediná, byla to láska na celý život.

Po ní už nic nebylo a nikdy nebude.

„Rosamundo,“ zašeptal tichounce, jako by chtěl přivolat alespoň vzpomínku na ni. Odpovědí mu však bylo pouze woodstocké ticho.

Povzdychl si a vstal. Mrazivý chlad komnaty, kde oheň v krbu dohoříval posledními řeřavými uhlíky, ho sevřel pevněji než pancíř brnění.

Přehodil si přes ramena dlouhý plášť podšitý kožešinou a přistoupil k oknu.

Ledově to od něj táhlo. Woodstockou noc postříbřil měsíc, jehož svit jako by po zmrzlé sněhové krustě pokrývající zem rozesel na tisíc drobných démantů. Rozlehlý park s přilehlou oborou, jež přecházela v hustý les, byl sněhem téměř zavátý. I lovecká chata, k níž odsud dohlédl, se choulila v bílé nadýchané závěji.

V podobných nocích opředených romantickým kouzlem se pokaždé cítil nejvíc osamělý.

Rosamunda je po smrti a jeho vlastní manželka se syny ho zradila.

Zůstal sám.

Hořce se pro sebe pousmál. Nedopočítal by se těch, kdo mu závidí – královskou korunu, bohatství, moc a slávu. Pošetilci! Závidí mu snad i to, že ač bohatý statky, přesto zůstal chudákem? I ten poslední ubožák v otrhané haleně má milující rodinu, ženu, jíž může důvěřovat, přátele. To vše je anglickému králi, nejmocnějšímu muži v zemi, odepřeno.

Náhle zatoužil vydat se zpátky do míst, kde s Rosamundou strávili tolik šťastných chvil, ukryti před slídivými zraky dvořanů, ztraceni před světem v zamilovaném bezčasí.

Nebyl to snad hlavní důvod, proč se vrátil do Woodstocku, jakkoli si to nechtěl přiznat ani sám před sebou?

Poddal se tomu chvilkovému popudu.

Nepřivolal však nikoho ze služebnictva, aby mu pomohl s oblékáním, sám vmžiku vklouzl do šatů a natáhl si vysoké kožené boty.

U dveří ještě na chvilku zaváhal. Nakonec usoudil, že si louč na cestu brát nemusí – měsíc svítil tak jasně, že bylo venku vidět téměř jako ve dne.

Rychle seběhl ze schodů. Když otevřel postranní branku, ostře zakvílela do ticha noci a hrnula před sebou namrzlou návěj sněhu. Henry vykročil po úzké klikatící se stezce směrem k bludišti sestříhaných živých plotů. Bylo tak složité, že jen on s Rosamundou tehdy věděli, jak se jím dostat k lovecké chatě, a neznámý vetřelec v něm mohl snadno zabloudit.

Holé větve stromů vrhaly na stříbřitý sníh složité obrazce připomínající černé krajkoví a keře se pod sněhem krčily jako číhající šelmy připravené ke skoku.

Henry najednou ztratil pojem o čase, jako by se s každým krokem vracel do minulosti, jako by se opět ocitl ve Woodstocku ve světě, který si pro sebe před více než dvěma desítkami let s Rosamundou vytvořili.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá