A LITTLE LIFE

Copyright © 2015, Hanya Yanagihara

Translation © Petra Diestlerová, 2017

ISBN 978-80-207-2131-0

Pro Jareda Hohlta v přátelství, s láskou

I
Lispenard Street

1

V jedenáctém bytě byla jenom jedna skříň, ale měl posuvné skleněné dveře vedoucí na malý balkonek, odkud zahlédl muže, který seděl venku na druhé straně ulice, jen v tričku a šortkách, přestože byl říjen, a kouřil. Willem zvedl ruku na pozdrav, ale muž mu zamávání neoplatil.

V ložnici Jude zrovna zkoušel posuvné dveře skříně, otvíral je a zavíral, když za ním Willem přišel. „Je tu jen jedna skříň,“ oznámil.

„To nevadí,“ odpověděl Willem. „Stejně nemám, co bych si do ní dal.“

„Já taky ne.“ Usmáli se na sebe. Správkyně budovy se přiloudala za nimi. „Vezmeme to,“ řekl jí Jude.

Jenže u ní v kanceláři se dozvěděli, že si ten byt nakonec pronajmout nemůžou. „Proč ne?“ zeptal se Jude.

„Nevyděláváte dost, aby to pokrylo šestiměsíční nájem, a nemáte žádné úspory,“ odpověděla správkyně, náhle napjatá. Prověřila jejich bonitu i bankovní účty a konečně jí došlo, že na dvou mužích po dvacítce, kteří nejsou pár, a přesto se snaží pronajmout si byt s jednou ložnicí v nudné (byť stále drahé) části Pětadvacáté ulice, je něco divného. „Nemáte někoho, kdo by se za vás mohl zaručit? Šéfa? Rodiče?“

„Naši rodiče jsou po smrti,“ opáčil Willem rychle.

Správkyně si povzdechla. „V tom případě vám navrhuju, abyste snížili své nároky. Nikdo, kdo spravuje dobře vedený obytný dům, nepronajme byt zájemcům s vaším finančním profilem.“ A pak vstala, jako by dávala najevo, že rozhovor je u konce, a významně se podívala ke dveřím.

Když o tom vyprávěli DžejBímu a Malcolmovi, udělali z toho komedii: v jejich podání byla chodba v patře posetá myšinci, muž na protější straně ulice působil skoro jako exhibicionista a správkyně byla rozhozená, protože s Willemem flirtovala, a on jí to neoplácel.

„Kdo by taky chtěl bydlet na křižovatce Pětadvacáté a Druhé,“ utrousil DžejBí. Seděli v restauraci Pho Viet Huong v Čínské čtvrti, kde se scházeli dvakrát měsíčně na večeři. Pho Viet Huong nebyla moc dobrá restaurace – zdejší pho chutnalo podivně nasládle, limetková šťáva byla cítit mýdlem a přinejmenším jednomu z nich se po každém jídle udělalo špatně –, ale přesto tam pořád chodili, jak ze zvyku, tak z nutnosti. V Pho Viet Huong jste pořídili misku polévky nebo sendvič za pět dolarů, případně jste si mohli dát jenom předkrm, který stál osm až deset dolarů, ale byl hodně velký, takže vám půlka zbyla na druhý den nebo na pozdější večerní svačinku. Jediný Malcolm nikdy nesnědl celý předkrm ani si ho nenechával půlku na později, a když dojedli, postrčil vždycky svůj talíř doprostřed stolu, aby Willem a DžejBí – kteří byli vždycky hladoví – mohli dojíst zbytek.

„Jasně že nechceme bydlet na rohu Pětadvacáté a Druhé, DžejBí,“ odpověděl Willem trpělivě, „ale nemůžeme si moc vybírat. Nemáme žádné peníze, vzpomínáš?“

„Nechápu, proč nezůstanete tam, kde jste,“ prohlásil Malcolm, který nyní postrkoval po talíři houby a tofu – vždycky si objednával stejné jídlo: hlívu a dušené tofu v lepkavé hnědé omáčce – pod upřenými pohledy Willema a DžejBího.

„No, v mém případě to nejde,“ řekl Willem. „Vzpomínáš?“ Tohle už za poslední tři měsíce vysvětloval Malcolmovi aspoň desetkrát. „Merrittův přítel se stěhuje k němu, takže já se musím sbalit.“

„Ale proč se musíš odstěhovat ty?“

„Protože na nájemní smlouvě je Merrittovo jméno, Malcolme!“ řekl DžejBí.

„Aha,“ zamumlal Malcolm a zmlkl. Často zapomínal to, co považoval za nepodstatné detaily, ale taky mu podle všeho nikdy nevadilo, když se na něj lidi kvůli té zapomnětlivosti rozčilovali. „Jasně.“ Posunul houby doprostřed stolu. „Ale ty, Jude –“

„Nemůžu u vás bydlet navěky, Malcolme. Tvoji rodiče by mě museli v určité fázi zabít.“

„Moji rodiče tě mají rádi.“

„To je milé, že to říkáš. Ale přestanou mě mít rádi, jestli se neodstěhuju, a to rychle.“

Malcolm byl z těch čtyř jediný, který bydlel doma, a jak DžejBí s oblibou prohlašoval, kdyby měl Malcolmovo doma, taky by bydlel doma. Ne že by byl dům Malcolmových rodičů nějak velkolepý – ve skutečnosti šlo o špatně udržovanou barabiznu s rozvrzanými podlahami a Willem si tam jednou zadřel třísku, když přejel rukou po zábradlí –, byl však velký: opravdový městský dům na Upper East Side. Malcolmova sestra Flora, o tři roky starší než on, se nedávno vystěhovala ze suterénního bytu, a Jude dočasně zaujal její místo; Malcolmovi rodiče měli však časem v úmyslu přebudovat ten suterén na kanceláře pro matčinu literární agenturu, což znamenalo, že si Jude (kterému se po schodišti dolů beztak špatně chodilo) musel najít něco vlastního.

A bylo jenom přirozené, aby bydlel s Willemem; na vysoké byli celou dobu spolubydlící. V prvním ročníku sdíleli všichni čtyři na koleji jednotku sestávající z obývacího pokoje se stěnami ze sádrokartonu, kde sedávali na židlích u psacích stolů nebo na pohovce, kterou DžejBího tetičky dovezly stěhovacím vozem, a z mnohem menší místnosti, kde stály dvě palandy. Ložnice byla tak úzká, že když Malcolm a Jude leželi na spodních postelích, stačilo se natáhnout a mohli se chytit za ruce. Malcolm s DžejBím sdíleli jednu palandu, Jude a Willem tu druhou.

„Černoši proti bělochům,“ prohlašoval DžejBí.

„Jude není běloch,“ namítal Willem.

„A já nejsem černoch,“ dodával Malcolm, spíš aby namíchl DžejBího, než že by tomu sám věřil.

„Dobrá,“ prohlásil teď DžejBí a přisunul si vidličkou blíž talíř s houbami, „nabídnul bych vám, abyste se oba ubytovali u mě, ale jsem si celkem jistý, že by vám to šlo děsně na nervy.“ DžejBí bydlel v obrovském zasviněném podkrovním prostoru v Malé Itálii, plném křivolakých chodeb vedoucích do nepoužívaných, prapodivně tvarovaných slepých uliček, nedokončených polopokojů a sádrokartonu opuštěného uprostřed výstavby, který patřil dalšímu člověku, jehož znali z vysoké. Ezra byl výtvarník, a mizerný, ale nemusel být dobrý, neboť, jak jim DžejBí s oblibou připomínal, nikdy v životě nebude muset pracovat. A nejenže on nebude muset pracovat, ale ani děti dětí jeho dětí nebudou muset pracovat: můžou vytvářet špatné, neprodejné, bezcenné umění po celé generace, a přesto si pořád budou moci dovolit jen tak z náhlého rozmaru kupovat ty nejlepší olejové barvy a neprakticky obrovské lofty v srdci Manhattanu, aby je zničily špatnými architektonickými řešeními, a až se jim život umělců omrzí – a DžejBí byl přesvědčený, že Ezru jednou omrzí –, stačí, aby zavolaly správci svého svěřeneckého fondu a ten jim vydá takovou částku, jakou oni čtyři (no, možná s výjimkou Malcolma) nejspíš nikdy v životě neuvidí. V mezičase však Ezra představoval užitečnou známost, nejen proto, že nechával DžejBího a pár dalších kamarádů ze školy bydlet ve svém bytě – v různých koutech toho loftu přebývaly obvykle naráz čtyři osoby, nebo i pět –, ale protože byl dobrosrdečný a v podstatě velkorysý a rád pořádal výstřední večírky, kde se zadarmo nabízelo obrovské množství jídla, drog a alkoholu.

„Počkat,“ ozval se DžejBí a odložil hůlky. „Právě jsem si vzpomněl – u nás v časopise jedna holka pronajímá byt po tetičce. A je to někde hned na kraji Čínské čtvrti.“

„Kolik za to chce?“ zeptal se Willem.

„Nejspíš nic – ani nevěděla, kolik si má říct. A ráda by tam měla někoho, koho zná.“

„Myslíš, že bys za nás mohl ztratit slovo?“

„Udělám něco lepšího – představím vás. Můžete se zítra stavit u mě v kanceláři?“

Jude si povzdechl. „Já se neutrhnu.“ Podíval se na Willema.

„Neboj – já jo. V kolik?“

„Nejlíp někdy kolem oběda. V jednu?“

„Budu tam.“

Willem měl pořád ještě hlad, ale nechal DžejBího dojíst zbytek hub. Potom všichni ještě chvilku čekali; Malcolm si někdy objednával zmrzlinu z exotického ovoce, jedinou položku na jídelníčku, která byla vždycky dobrá, snědl dvě lžičky a pak ji odsunul, takže on s DžejBím mohli dojíst zbytek. Tentokrát ale zmrzlinu nechtěl, a tak požádali o účet, aby ho mohli prostudovat a rozdělit si ho na dolar přesně.

Druhý den přišel Willem za DžejBím do práce. DžejBí zrovna dělal recepčního v malém, ale vlivném časopise sídlícím v SoHo, který se zaměřoval na manhattanskou uměleckou scénu. Bylo to pro něj strategické zaměstnání; jak jednou večer Willemovi vysvětlil, měl v úmyslu okouzlit některého z redaktorů a přesvědčit ho, aby napsal velký článek o jeho tvorbě. Odhadoval, že to zabere tak šest měsíců, což znamenalo, že mu nyní zbývaly ještě tři.

Když byl DžejBí v práci, neustále měl ve tváři výraz mírného úžasu, jako by se divil, co tam vůbec pohledává, a nechápal, že ještě nikoho nenapadlo odhalit jeho mimořádného génia. Nebyl dobrý recepční. Ačkoli telefony řinčely víceméně bez přestávky, jen málokdy je zvedal; když se mu chtěl někdo z nich dovolat (mobilní signál byl v té budově mizerný), musel dodržet speciální kód: nechat telefon zazvonit dvakrát, zavěsit a pak zavolat znovu. A i tak to někdy nezvedl – měl ruce pod stolem a pročesával a zaplétal prameny vlasů z černého odpadkového pytle, který mu stál u nohou.

DžejBí právě procházel, jak tomu říkal, fází vlasů. Nedávno se totiž rozhodl, že si dá pauzu od malování a začne vytvářet plastiky z černošských vlasů. Každý z nich strávil nejméně jeden vyčerpávající víkend tím, že chodili za DžejBím po všech holičstvích a kadeřnictvích v Queensu, Brooklynu, Bronxu, na Manhattanu a čekali venku, zatímco DžejBí žádal majitele o všechny odstřižky a smetené zbytky, a pak za ním po ulici nosili stále neskladnější pytel vlasů. K jeho raným dílům patřily Žezlo: tenisový míček, který oholil, rozkrojil vejpůl a naplnil pískem, a pak ho potřel lepidlem a znovu a znovu ho kutálel po koberci z vlasů, takže se ty pramínky vlnily jako mořské řasy pod vodou, a Každodennost, v níž pokrýval různé předměty běžné potřeby – sešívačku, vařečku, šálek – kožichem z vlasů. Nyní pracoval na rozměrném projektu, o kterém před nimi mluvil jen v náznacích a který podle všeho zahrnoval pročesání a spletení nesčetných pramenů, aby vznikl zdánlivě nekonečný provazec z kadeřavých černých vlasů. Minulý pátek je k sobě nalákal pod příslibem pizzy a piva, aby mu pomohli zaplétat, jenže po mnoha hodinách únavné práce vyšlo najevo, že žádná pizza a pivo nebude, a tak odešli, trochu podráždění, ale nijak zvlášť překvapení.

Ten vlasový projekt je všechny nudil, ačkoli Jude si jako jediný z nich myslel, že ta díla jsou rozkošná a jednoho dne se dočkají uznání. Jako výraz díků věnoval DžejBí Judeovi kartáč na vlasy pokrytý vlasy, ale pak si ten dárek vyžádal zpátky, neboť to vypadalo, že by Ezrův otec mohl mít zájem ho koupit (nakonec to neudělal, ale DžejBí už kartáč Judeovi nevrátil). Vlasový projekt se ukázal jako obtížný i v dalších ohledech; jindy večer, když se ti tři opět nechali nějak nachytat, aby se dostavili do Malé Itálie česat vlasy, Malcolm podotkl, že ty vlasy smrdí. Což byla pravda: nebyl to nějaký neobvyklý nebo odporný pach, prostě štiplavý, kovový odér nemytých vlasů. Jenže DžejBí tehdy ztropil jednu ze svých dramatických scén a obvinil Malcolma, že patří k negrům, kteří nenávidí sami sebe, že je Strýček Tom a zrádce rasy, a Malcolm, který se jen málokdy rozzuřil, ale podobná obvinění ho dokázala vytočit vždycky, vylil svoje víno do nebližšího pytle vlasů, sebral se a vyrazil pryč. Jude si pospíšil za ním, jak nejrychleji mohl, a Willem zůstal, aby uklidnil DžejBího. A přestože se ti dva hned nazítří usmířili, Willem s Judem byli nakonec trochu víc naštvaní na Malcolma (byť sami věděli, že nespravedlivě), protože příští víkend už zase v Queensu chodili od holičství k holičství ve snaze nahradit ten pytel vlasů, který Malcolm zničil.

„Jak vypadá život na černé planetě?“ zeptal se teď Willem DžejBího.

„Černě,“ opáčil DžejBí a nacpal pramen vlasů, který rozmotával, zpátky do pytle. „Jdeme; slíbil jsem Annice, že tam budeme v půl druhé.“ Telefon na jeho stole se rozřinčel.

„Nechceš to vzít?“

„Zavolá znovu.“

Cestou do centra DžejBí skuhral. Až dosud zaměřoval většinu své sváděcí energie na redaktora jménem Dean, kterému teď všichni přezdívali DeeAnn. Jednou je totiž DžejBí všechny pozval na večírek, který se konal v Dakotě, v tom proslulém domě na 72. ulici, v bytě rodičů některého z mladších redaktorů, kde jedna místnost ověšená uměním přecházela v další. Zatímco se DžejBí vybavoval v kuchyni s kolegy, Malcolm a Willem si ten byt společně prošli (Kde byl ten večer Jude? Nejspíš pracoval.) a prohlédli si sérii fotografií Edwarda Burtynskyho v ložnici pro hosty, řadu vodojemů od Bernda a Hilly Becherových ve čtyřech řadách po pěti nad psacím stolem v pracovně, obrovského Gurskyho, který se vznášel nad nízkými policemi v knihovně, a v hlavní ložnici pak celou stěnu snímků Diane Arbusové, pokrývajících zeď tak hustě, že dole i nahoře zbylo jen pár centimetrů volného místa. Právě obdivovali portrét dvou dívek s Downovým syndromem, které měly sladké tvářičky a vystavovaly se fotoaparátu v příliš těsných, příliš dětských koupacích oblečcích, když k nim přistoupil Dean. Byl to vysoký muž, ale měl drobný, syslí, poďobaný obličej, který mu dodával jaksi dravčí, nedůvěryhodný výraz.

Představili se a vysvětlili, že jsou tady jako DžejBího přátelé. Dean jim řekl, že patří k hlavním redaktorům časopisu a má na starosti reportáže o výtvarném umění.

„Aha,“ vypravil ze sebe Willem a dal si pozor, aby se nepodíval na Malcolma, protože se bál, že ten se nedokáže ovládnout. DžejBí jim prozradil, že má políčeno na redaktora, který je odpovědný za výtvarné umění; tohle musí být on.

„Viděli jste někdy něco podobného?“ zeptal se Dean a mávl rukou k těm Arbusové.

„Nikdy,“ odpověděl Willem. „Miluju Dianu Arbusovou.“

Dean strnul a jeho drobné rysy se jakoby svraštily do uzlíku uprostřed malého obličeje. „Je to DeeAnn.“

„Prosím?“

„DeeAnn. Vyslovuje se to ‚DýEn‘.“

Měli co dělat, aby se nerozesmáli, než z pokoje unikli. „DeeAnn!“ prohlásil DžejBí později, když mu o tom vyprávěli. „Panebože! To je ale příšernej snob.“

„Ale je to tvůj příšernej snob,“ upozornil Jude. A od té doby neřekli Deanovi jinak než „DeeAnn“.

Bohužel se ukázalo, že navzdory neutuchajícímu svádění DeeAnna není DžejBí velkému článku v časopise o nic blíž než před třemi měsíci. Dokonce DeeAnna nechal, aby mu ho vykouřil v parní lázni v tělocvičně, a přece pořád nic. Každý den si DžejBí našel záminku, aby zaskočil dozadu do redakce a mrkl na nástěnku, na které byly připíchnuté bílé kartičky s náměty na příští tři měsíce, každý den hledal v části věnované novým slibným výtvarníkům svoje jméno, a každý den ho čekalo zklamání. Místo toho tam vídal jména nejrůznějších nul bez talentu a přeceňovaných kašparů, lidí, kterým někdo dlužil službičku, nebo lidí, kteří znali lidi, kterým někdo dlužil službičku.

„Jestli tam někdy uvidím Ezrovo jméno, tak se zabiju,“ vykládal DžejBí pořád. A ostatní mu na to odpovídali: „Ne, to se nestane, DžejBí“ a „Nedělej si starosti, DžejBí, jednoho dne na té nástěnce budeš“ a „K čemu je vlastně potřebuješ, DžejBí? Najdeš si něco jiného.“ Na což DžejBí odpovídal: „Víš to určitě?“ a „O tom kurva pochybuju“ a „Už jsem do toho kurva investoval spoustu času – tři měsíce mýho zasranýho života –, tak bych se tam měl kurva objevit, jinak celá ta věc byla jen zasraná ztráta času stejně jako všechno ostatní,“ a vším ostatním myslel vysokou školu, návrat do New Yorku, projekt s vlasy nebo život obecně, podle toho, jak nihilisticky se zrovna ten den cítil.

Když došli na Lispenard Street, ještě pořád si stěžoval. Willem byl ve městě tak nový – žil tady teprve rok –, že o té ulici, což byla doopravdy spíš ulička, dva bloky dlouhá, jeden blok jižně od Canal Street, ještě nikdy neslyšel, ale DžejBí, který vyrostl v Brooklynu, o ní neslyšel taky.

Našli správný dům a stiskli zvonek 5C. Ozvala se nějaká dívka; její hlas zněl z reproduktoru chraptivě a dutě a bzučákem jim otevřela. Vstupní hala byla úzká, měla vysoký strop a stěny vymalované krupičnatou, lesklou, hovnově hnědou barvou, takže to v nich rázem vyvolalo dojem, že se ocitli na dně studny.

Dívka na ně čekala u dveří bytu. „Ahoj, DžejBí,“ řekla a pak se podívala na Willema a začervenala se.

„Anniko, tohle je můj kamarád Willem,“ představil ho DžejBí. „Annika pracuje ve výtvarné redakci. Je v pohodě.“

Annika sklopila oči a zároveň natáhla ruku. „Ráda tě poznávám,“ oznámila podlaze. DžejBí kopl Willema do nohy a zašklebil se na něj. Willem si ho nevšímal.

„Taky tě rád poznávám,“ odpověděl.

„No, tak tohle je ten byt. Mojí tety. Žila tu padesát let, ale právě se přestěhovala do domova důchodců.“ Annika mluvila hodně rychle a zjevně se rozhodla, že nejlepší strategií bude přistupovat k Willemovi jako k zatmění slunce a prostě se na něj nedívat. Mluvila stále rychleji, o své tetě a o tom, jak pořád říkala, že se ta čtvrť změnila, a že o Lispenard Street nikdy neslyšela, dokud se nepřestěhovala do centra, a je jí líto, že tu ještě nevymalovali, ale teta se odstěhovala opravdu nedávno, před chvilkou, a stihli to nechat vyklidit teprve o minulém víkendu. Dívala se na všechno možné, jenom ne na Willema – na strop (krytý raženým plechem místo štukování), na podlahu (popraskanou, ale parketovou), na zdi (na nichž zůstaly přízračné stopy po obrazech pověšených kdysi dávno) –, až ji nakonec Willem musel jemně přerušit, aby se zeptal, jestli si může prohlédnout zbytek bytu.

„Jasně, posluž si,“ vyhrkla Annika, „nechám vás o samotě,“ ačkoli pak se vypravila za nimi a chrlila na DžejBího něco o jakémsi Jasperovi, který používá font Archer úplně na všechno, a nemyslí si DžejBí, že je to písmo na delší texty trochu moc oblé a divné? Teď, když k ní stál Willem zády, si ho nepokrytě prohlížela, a čím déle mluvila, tím víc blábolila.

DžejBí se díval na Anniku, která se dívala na Willema. Nikdy ji neviděl takhle, tak nervózní a holčičí (obvykle bývala zamračená a mlčenlivá a v kanceláři docela proslulá a trochu obávaná, protože si na zdi nad stolem vytvořila propracovanou plastiku srdce, celou z tužkových skalpelů), ale už zažil, jak se ve Willemově přítomnosti začala podobně chovat spousta žen. Všichni to zažili. Jejich přítel Rudolf říkával, že Willem musel být v minulém životě rybář, protože naprosto bezděčně přitahuje kořist. A přece se většinou (ačkoli ne vždycky) zdálo, že Willem tu pozornost vůbec nevnímá. DžejBí se jednou zeptal Malcolma, proč si myslí, že to tak je, a Malcolm prohlásil, že podle něj si toho Willem prostě nevšiml. DžejBí si místo odpovědi jenom odfrkl, ale v duchu si říkal: Malcolm je ten nejnatvrdlejší člověk, kterého zná, a jestli si i Malcolm všiml, jak ženy na Willema reagují, je vyloučeno, že by to Willemovi samotnému uniklo. Později však Jude nabídl jiný výklad: soudil, že Willem na ty ženy nereaguje schválně, aby se muži v jeho okolí necítili ohrožení. To dávalo větší smysl; Willema měli všichni rádi a on se nikdy záměrně nesnažil, aby se někdo jiný cítil nepříjemně, takže bylo docela možné, že přinejmenším podvědomě předstírá, že nic netuší. Ale stejně – byla to fascinující podívaná a ty tři nikdy neomrzela, a taky je neomrzelo dělat si pak z Willema kvůli tomu legraci, ačkoli on se obvykle jenom usmál a neřekl nic.

„Funguje tu dobře výtah?“ zeptal se Willem náhle a otočil se.

„Cože?“ vyhrkla Annika zaskočeně. „Ano, je docela spolehlivý.“ Roztáhla tenké rty do úzkého úsměvu, který měl být laškovný, jak si DžejBí uvědomil, a žaludek se mu sevřel studem a trapností. Ach, Anniko, pomyslel si.

„Co přesně se chystáte do tetina bytu dopravovat?“

„Našeho přítele,“ odpověděl dřív, než se Willem nadechl. „Špatně se mu chodí do schodů a potřebuje funkční výtah.“

„Aha,“ zajíkla se a znovu zrudla. Už se zase dívala na zem. „Omlouvám se. Jo, výtah funguje.“

Byt nebyl nijak ohromující. Měl maličkou předsíň, sotva větší než rohožka, která se napravo stáčela do kuchyně (horké umaštěné krychle) a nalevo do jídelního prostoru, kam by se vměstnal tak karetní stolek. Jídelna byla nízkou zídkou oddělená od obývacího pokoje se čtyřmi okny zakrytými mřížemi a orientovanými na jih do špinavé ulice, z malé chodbičky napravo se vcházelo do koupelny s nástěnnými světly z mléčného skla a otlučenou smaltovanou vanou, a naproti ní pak byla ložnice s dalším oknem, hluboká, ale úzká, kde vedle sebe stály rámy dvou samostatných postelí, každý přimáčknutý ke zdi. Na jednom z nich už ležel futon, rozměrný, hrbolatý, těžký jako mrtvý kůň.

„Ten futon je nepoužitý,“ upozornila Annika. Začala líčit dlouhý příběh o tom, že se sem původně chtěla nastěhovat sama a kvůli tomu si ten futon koupila, ale nakonec ho nikdy nepoužila, protože se místo toho nastěhovala ke svému kamarádovi Clementovi, což není její přítel, ha-ha, jen kamarád, a bože, to je ale káča, že jim tohle vykládá. Každopádně, jestli má Willem o byt zájem, futon mu přidá zadarmo.

Willem jí poděkoval. „Co si myslíš ty, DžejBí?“ zeptal se.

Co si myslí? Myslel si, že je to hnusná díra. Jasně, on taky bydlí v hnusné díře, ale je to hnusná díra, kterou si sám zvolil, a navíc je zadarmo, takže peníze, které by jinak musel dávat za nájem, může utrácet za barvy, výtvarné potřeby a drogy, a tu a tam za taxík. Ale kdyby se Ezra někdy rozhodl, že po něm začne požadovat nájem, rozhodně by tam nezůstal. Jeho příbuzní sice nemají tolik peněz jako ti Ezrovi nebo Malcolmovi, ale za žádných okolností by nepřipustili, aby vyhazoval peníze za nájem nějaké hnusné díry. Našli by mu něco lepšího nebo by mu posílali každý měsíc malý příspěvek, aby mu vypomohli. Jenže Willem a Jude tuhle možnost neměli: museli si všechno platit sami a neměli žádné peníze, takže byli odsouzeni k bydlení v hnusné díře. A v takovém případě byla tohle nejspíš vhodná hnusná díra – byla laciná, byla v centru a jejich potenciální domácí se už zabouchla do padesáti procent z nich.

„Myslím, že je to perfektní,“ sdělil Willemovi, a ten s ním souhlasil. Annika vydala zvuk, který zněl jako vypísknutí. Během následujícího chvatného rozhovoru to uzavřeli: Annika získala nájemníky a Willem s Judem měli kde složit hlavu – a to ještě předtím, než DžejBí musel Willemovi připomenout, že by mu nevadilo, kdyby mu Willem zaplatil misku nudlí k obědu, než se bude muset vrátit do práce.

DžejBí neměl sklony k introspekci, ale když jel tu neděli vlakem k matce, nedokázal potlačit jakousi neurčitou samolibost spojenou s čímsi, co se téměř blížilo vděčnosti za to, že má takový život a takovou rodinu, jaké má.

Jeho otec, který do New Yorku emigroval z Haiti, zemřel, když byly jeho synovi tři roky, a přestože si DžejBí rád namlouval, že si vybavuje jeho obličej – laskavý, kulatý a vlídný, s úzkým proužkem knírku a tvářemi, které buclatěly do švestiček, kdykoli se usmál –, nikdy nezjistí, jestli se jen domnívá, že si to pamatuje, protože když dospíval, často si prohlížel otcovu fotografii na matčině nočním stolku, nebo jestli to je opravdová vzpomínka. Avšak tohle byl jediný smutek, s nímž se jako dítě setkal, a i ten byl spíš jaksi povinný: ztratil otce a věděl, že děti bez otců truchlí po přítomnosti otce ve svých životech. Sám však takový stesk nikdy necítil. Po otcově smrti se DžejBího matka, která byla americká Haiťanka druhé generace, vrátila do školy, získala doktorát z pedagogiky a během studia učila ve státní škole kousek od jejich domu, kterou nepovažovala za dost dobrou pro svého syna. V době, když šel na střední, což byla drahá soukromá instituce skoro hodinu cesty od jejich bytu v Brooklynu a on tam získal stipendium, už byla matka ředitelkou jiné školy, vyhlášené po celém Manhattanu, která přitahovala studenty z širokého okolí, a mimořádnou profesorkou na Brooklyn College. V New York Times o ní a o jejích pokrokových výukových metodách vyšel článek, a ačkoli to DžejBí před svými přáteli nikdy nedal najevo, byl na ni hrozně hrdý.

Když vyrůstal, měla matka vždycky spoustu práce, ale nikdy si nepřipadal zanedbávaný, nikdy neměl pocit, že matka má své studenty raději než jeho. Doma byla taky babička, která mu vařila cokoli, na co zrovna dostal chuť, a zpívala mu francouzsky a doslova každý den mu opakovala, jaký je poklad, jaký je génius a že je mužem jejího života. A pak tu byly jeho tetičky: matčina sestra, která pracovala v kriminálním oddělení manhattanské policie, a její partnerka, lékárnice a taky Američanka druhé generace (ačkoli ta pocházela z Portorika, ne z Haiti), které neměly děti a braly ho jako vlastního. Matčina sestra byla sportovně založená a naučila ho házet a chytat míč (o což měl už tenkrát pouze nepatrný zájem, ale později se ukázalo, že jde o užitečnou sociální dovednost) a její přítelkyně se zajímala o umění; jednou z jeho nejranějších vzpomínek byla jejich společná výprava do Muzea moderního umění, kde, jak si jasně vzpomínal, hleděl v němém úžasu na Jedna: Číslo 31, 1950, a stěží vnímal tetino vyprávění o tom, jak Pollock ten obraz vytvořil.

Na střední, kde považoval za nutné přistoupit k jistému revizionismu, aby se odlišil a hlavně aby tím své bohaté bílé spolužáky uváděl do rozpaků, poněkud zamlžil okolnosti své situace: stal se jen dalším černým klukem bez táty, jehož matka dokončila školu teprve potom, co se narodil (opomněl se zmínit, že dotyčná škola byl postgraduál, takže se někteří lidé domnívali, že mluví o střední), a jehož teta pracuje na ulici (opět občas soudili, že je prostitutka, protože nezdůraznil, že dělá detektiva). Autorem jeho oblíbené rodinné fotografie byl jeho nejlepší kamarád ze školy, kluk jménem Daniel, kterému pravdu odhalil těsně předtím, než ho nechal ten rodinný portrét vytvořit. Daniel v té době pracoval na sérii, kterou nazval „rodiny na okraji“, a DžejBí musel chvatně napravovat dojem, že se teta prodává na ulici a matka sotva umí číst, než ho pustil k nim domů. Daniel otevřel pusu a nevyšel z ní žádný zvuk, ale pak přišla ke dveřím DžejBího matka a vyzvala je, ať jdou oba honem dovnitř z té zimy, a Danielovi nezbylo než poslechnout.

Daniel, pořád ohromený, je rozmístil v obývacím pokoji: DžejBího babička Yvette seděla ve svém oblíbeném ušáku a kolem ní stáli na jedné straně teta Christine s partnerkou Silvií a na druhé DžejBí a jeho matka.

Ale pak, těsně předtím, než Daniel stiskl spoušť, Yvette rozkázala, že má její místo zaujmout DžejBí. „On je králem domu,“ sdělila Danielovi přes námitky svých dcer. „Jeane-Baptiste! Posaď se!“ A on to udělal. Na tom obrázku svírá obě opěrky baculatýma rukama (už tenkrát byl zavalitý), zatímco na něj z obou stran shlížejí rozzářené ženy. Sám se dívá přímo do aparátu, usmívá se od ucha k uchu a trůní v křesle, kde měla sedět babička.

Jejich víra v něj, v to, že nakonec uspěje, zůstávala téměř znepokojivě neochvějná. Byly přesvědčené – byť jeho vlastní přesvědčení bylo tak často podrobováno zkouškám, že je v sobě někdy jen obtížně probouzel –, že z něj jednoho dne bude slavný malíř, že jeho díla budou viset ve významných muzeích, že lidé, kteří mu ještě nedali příležitost, prostě nedokážou ocenit jeho nadání. Občas jim věřil a nechal se povzbudit jejich jistotou. Jindy byl podezřívavý – jejich názory se zdály být v tak příkrém rozporu s míněním zbytku světa, až ho napadalo, jestli ho jenom neutěšují, nebo jestli prostě nejsou bláznivé. Nebo možná nemají vkus. Jak jinak by se mohl názor čtyř žen tak zásadně lišit od úsudku všech ostatních? A šance na to, že jejich dojem by mohl být ten správný, rozhodně nevypadaly valně.

Přesto se neděli co neděli s úlevou vracel na ty tajné návštěvy domů, kde byla spousta jídla a zadarmo, kde mu babička vyprala prádlo a kde se každé slovo, které pronese, a každá črta, kterou ukáže, setkají s oceněním a uznalým mumláním. Matčin dům představoval známé území, místo, kde bude vždycky uctíván a kde každý zvyk a tradice jako by byly ušity na míru jemu a jeho potřebám. V určitou chvíli během večera – po večeři, ale před dezertem, zatímco budou všichni odpočívat u televize v obývacím pokoji a matčina kočka mu bude teple ležet na klíně – se rozhlédne po svých ženách a něco se v něm sevře. V tu chvíli pomyslí na Malcolma a jeho nelítostně inteligentního otce a láskyplnou, ale roztržitou matku, a pak na Willema a jeho mrtvé rodiče (DžejBí se s nimi setkal pouze jednou, během víkendu, kdy se v prváku všichni stěhovali na kolej, a překvapilo ho, jak mlčenliví, formální, ne-willemovští byli) a nakonec pochopitelně na Judea, jehož rodiče neexistovali vůbec (tohle byla záhada – znali se s Judem už skoro deset let, a pořád si nebyli úplně jistí, kdy o ně přišel nebo jestli vůbec někdy nějaké měl; věděli pouze, že šlo o zlou situaci, o níž je lepší nemluvit), a pocítil vřelý, vlhký příval štěstí a vděčnosti, jako by se mu v hrudi vzdouval oceán. Mám štěstí, pomyslel si, a potom, jelikož byl soutěživý a sledoval, jak si stojí mezi svými vrstevníky v každém životním ohledu: jsem nejšťastnější ze všech. Nikdy ho však nenapadlo, že si to nezaslouží nebo že by se mohl víc snažit dát najevo, jak to oceňuje: jeho příbuzní byli šťastní, pokud byl šťastný on, a tak bylo jeho jedinou povinností vůči nim být šťastný a žít přesně tak, jak si přeje, a za takových podmínek, jaké si určí.

„Nemáme rodiny, jaké si zasloužíme,“ řekl Willem jednou, když byl hodně sjetý. Samozřejmě mluvil o Judeovi.

„Souhlasím,“ odpověděl tehdy DžejBí. A skutečně souhlasil. Nikdo z nich – ani Willem, ani Jude, dokonce ani Malcolm – neměl rodinu, jakou si zasloužil. U sebe však potají dělal výjimku: on měl rodinu, jakou si zasloužil. Jeho příbuzní byli báječní, opravdu báječní, a on to věděl. A co víc, zasloužil si je.

„Už je tady můj geniální chlapec,“ volala Yvette, kdykoli vstoupil do domu.

Nikdy se mu ani nemihlo hlavou, že by nemusela mít naprostou a dokonalou pravdu.

V den, kdy se stěhovali, se rozbil výtah.

„Zatraceně,“ rozčilil se Willem. „Výslovně jsem se na to Anniky ptal. DžejBí, nemáš její číslo?“

Jenže DžejBí ho neměl. „No dobrá,“ povzdechl si Willem. K čemu by vůbec bylo dobré posílat Annice esemesku? „Je mi líto, panstvo,“ oznámil všem, „budeme to muset vzít po schodech.“

Zdálo se, že to nikomu nevadí. Byl krásný, pozdně podzimní den, právě tak akorát chladný, suchý a větrný, a na přestěhování nepříliš velkého množství krabic a jen pár kousků nábytku jich bylo osm – Willem, DžejBí, Jude (který nebude k moc velkému užitku), Malcolm a DžejBího kamarád Richard a Willemova kamarádka Carolina a dva další přátelé celé jejich čtyřky, kteří se oba jmenovali Henry Young, ale všichni jim říkali Asijský Henry Young a Černý Henry Young, aby je od sebe odlišili.

Malcolm, který se projevoval jako zdatný manažer, když jste to nejméně čekali, rozdělil úkoly. Jude půjde nahoru do bytu, kde bude řídit provoz a rozmísťování krabic. Mezitím začne vybalovat větší předměty a otvírat krabice. Carolina a Černý Henry Young, kteří byli oba silní, ale malí, odnesou kartotéční krabice s knihami, které mají zvládnutelné rozměry. Willem, DžejBí a Richard vynesou nábytek. A on s Asijským Henrym Youngem se postarají o všechno ostatní. Při každé cestě zpátky dolů by měl každý popadnout krabice, které Jude mezitím složil, a vyrovnat je na chodníku vedle popelnic.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptal se Willem Judea potichu, když se všichni začali rozdělovat ke svým úkolům.

„Ne,“ odpověděl suše a Willem se díval, jak pomalu, s přestávkami stoupá do schodů, které byly hodně příkré a vysoké, dokud nezmizel za rohem.

Bylo to snadné stěhování, svižné a bez dramatických událostí, a pak se tam všichni chvilku zdrželi, vybalovali knihy, jedli pizzu a pili pivo, a nakonec ostatní odešli, na večírky a do barů, a Willem s Judem konečně ve svém novém bytě osaměli. Byl tam neuvěřitelný nepořádek, ale představa nějakého úklidu jim připadala prostě příliš únavná. A tak tam jenom posedávali, překvapení tím, jak rychle odpoledne potemnělo a že mají kde bydlet, někde na Manhattanu, někde, kde si to můžou dovolit. Oba si všimli zdvořile udržovaných prázdných výrazů ve tvářích svých přátel, když ten byt poprvé uviděli (místnost se dvěma úzkými postelemi – „Jako něco z viktoriánského blázince“ – tak ji Willem Judeovi předtím popsal – si vysloužila nejvíc komentářů), ale ani jednomu z nich to nevadilo: bylo to jejich, měli smlouvu na dva roky a nikdo jim to nemohl vzít. Tady dokonce můžou něco našetřit, a co by si vůbec počali s větším prostorem? Jistě, oba toužili po kráse, ale to bude muset počkat. Nebo spíš oni si na to budou muset počkat.

Povídali si, ale Jude měl zavřené oči a Willem poznal – z toho, jak se mu neustále chvěla víčka jako kolibříci a ruku měl sevřenou do pěsti tak pevně, že se daly rozeznat mořsky zelené žíly cukající pod kůží na hřbetě –, že má bolesti. Z toho, jak strnule držel Jude nohy, položené na jedné krabici s knihami, poznal, že ta bolest je pronikavá, a také věděl, že pro něj nemůže nic udělat. Kdyby řekl: „Jude, co kdybych ti přinesl aspirin?“, Jude by odpověděl: „Nic mi není, Willeme, nic nepotřebuju,“ a kdyby řekl: „Jude, proč si nejdeš lehnout?“, Jude by opáčil: „Willeme. Nic mi není. Přestaň se starat.“ Takže nakonec udělal to, co se za ta léta naučili dělat všichni, kdykoli Judea bolely nohy, tedy na něco se vymluvit, vstát a odejít z místnosti, aby Jude mohl ležet naprosto nehybně a čekat, až bolest přejde, aniž by musel vést nějaký rozhovor nebo plýtvat silami na předstírání, že mu nic není a je jenom unavený nebo dostal křeč, či na jakékoli jiné chabé vysvětlení, na které by dokázal připadnout.

V ložnici Willem našel odpadkový pytel s ložním prádlem a povlékl nejdřív svůj futon a pak ten Judeův (který zakoupili za velmi drobný peníz minulý týden od Carolininy brzy-již-bývalé partnerky). Roztřídil svoje oblečení na košile, kalhoty a spodní prádlo a ponožky, každému druhu přidělil jednu lepenkovou krabici (z nichž předtím vybalili knihy) a ty pak nastrkal pod postel. Na Judeovo oblečení nesahal, ale přesunul se do koupelny, celou ji umyl a vydezinfikoval a pak roztřídil a uklidil jejich zubní pasty, mýdla, holicí potřeby a šampony. Jednou dvakrát si udělal v práci přestávku a vykradl se do obýváku, kde Jude seděl pořád ve stejné pozici, oči měl stále zavřené, pěst zaťatou a hlavu otočenou ke straně, takže Willem neviděl, jak se tváří.

Jeho city k Judeovi byly složité. Miloval ho – tahle část složitá nebyla – a měl o něj strach a občas si připadal spíš jako jeho starší bratr a ochránce než přítel. Věděl, že Jude by se obešel bez něho, a v minulosti se bez něho už obešel, ale občas v něm zahlédl něco, co ho znepokojovalo a vyvolávalo to u něj zároveň pocit bezmoci a zároveň paradoxně ještě větší odhodlání mu pomáhat (ačkoli Jude jen zřídka žádal o pomoc jakéhokoli druhu). Všichni Judea milovali a obdivovali, ale Willem měl často pocit, že jemu ze sebe Jude odhaluje o maličko, jen o maličko víc než ostatním, a nebyl si jistý, co si s tou vědomostí počít.

Například ta bolest v nohách: od chvíle, kdy se s ním seznámili, věděli, že má něco s nohama. Pochopitelně by bylo těžké si toho nevšimnout, po celou vysokou chodil o holi, a když byl mladší – když se s ním seznámili, byl hrozně mladý, o celé dva roky mladší než oni, takže pořád ještě rostl –, chodil jen s pomocí ortopedické berle a nohy měl v postrojích připomínajících dlahy, s mnoha popruhy, jejichž čepy – upevněné do kostí – mu bránily ohýbat kolena. Nikdy si však nepostěžoval, ani jedinkrát, ačkoli nikomu jinému nezazlíval žádné stesky; ve druhém ročníku DžejBí uklouzl na náledí, upadl a zlomil si zápěstí, a všichni si dobře pamatovali, jak kolem toho vyváděl: jeho dramatické steny a výkřiky zoufalství, i to, jak celý týden potom, co mu dali sádru, odmítal opustit univerzitní ošetřovnu a přijímal tam tolik návštěv, že o něm otiskli článek ve školních novinách. Na koleji s nimi bydlel ještě další kluk, fotbalista, který si utrhl meniskus, a ten pořád opakoval, že DžejBí neví, co je bolest, ale Jude ho chodil navštěvovat každý den, stejně jako Willem a Malcolm, a zahrnoval ho veškerým soucitem, po němž toužil.

Jednu noc krátce poté, co se DžejBí uvolil nechat se propustit z kliniky a vrátil se na kolej, aby si užil další kolo pozornosti, se Willem probudil a zjistil, že ložnice je prázdná. To nebylo doopravdy tak neobvyklé: DžejBí přespával u svého přítele a Malcolm, který měl ten semestr na Harvardu kurz astronomie, byl v laboratoři, kde teď každé úterý a čtvrtek zůstával přes noc. Willem sám býval často jinde, obvykle v pokoji své přítelkyně, jenže ta měla chřipku, a tak tu noc zůstal doma. Ale Jude tady býval vždycky. Nikdy neměl přítelkyni ani přítele a vždycky trávil noc v jejich ložnici, jeho přítomnost pod Willemovou palandou byla stejně důvěrně známá a neochvějná jako moře.

Nebyl si jistý, co ho přimělo slézt z postele a na chvilku se ospale zastavit uprostřed pokoje a rozhlédnout se kolem sebe, jako by Jude mohl viset ze stropu jako pavouk. Pak si však povšiml, že je pryč i jeho berle, a začal ho hledat, tiše volal jeho jméno ve společném obýváku a potom, když se nedočkal odpovědi, vyšel na chodbu a zamířil po ní ke koupelně na patře. Po tmě v ložnici byla kolejní koupelna až odporně pronikavě osvětlená, zářivky vydávaly to svoje slabé neutuchající syčení, a on byl tak dezorientovaný, že ho překvapilo méně, než by mělo, když v poslední kabince zahlédl pode dveřmi vyčuhovat Judeovu nohu a vedle ní špičku berle.

„Jude?“ zašeptal, zaťukal na dveře kabinky, a když se nic neozvalo, oznámil, „jdu dovnitř.“ Otevřel dveře a našel Judea ležet na podlaze, s jednou nohou přitaženou k hrudi. Předtím zvracel; část zvratků se zdrcla do kaluže před ním a část mu zaschla na rtech a na bradě v krupičkovité meruňkové šmouhy. Oči měl zavřené, potil se a jednou rukou křečovitě svíral zaoblený konec berle – teprve později Willem pochopil, že tak pevné sevření se u něj pojí výhradně s mimořádně pronikavou bolestí.

V tu chvíli byl však vyděšený a zmatený a začal klást Judeovi jednu otázku za druhou, ačkoli ten nebyl ve stavu, aby mu mohl odpovědět, a teprve když se ho pokusil vytáhnout do stoje, Jude vykřikl a Willem pochopil, jak zlá ta bolest je.

Nějak se mu podařilo Judea napůl odtáhnout a napůl donést do jejich pokoje, složit ho na postel a neobratně ho očistit. Tou dobou už největší bolest zřejmě polevila, a když se Willem zeptal, jestli nemá zavolat doktora, Jude zavrtěl hlavou.

„Ale Jude,“ řekl Willem tiše, „máš bolesti. Musíme ti sehnat pomoc.“

„Na tohle nic nepomůže,“ odpověděl Jude a na chvilku se odmlčel.

„Prostě musím počkat.“ Hlas měl šeplavý, slabý, zněl cize.

„Co můžu udělat?“ zeptal se Willem.

„Nic,“ řekl Jude. Oba se odmlčeli. „Ale Willeme – nezůstal bys tu chvilku se mnou?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. Jude se vedle něho třásl a klepal jako v zimnici a Willem vzal pokrývku z vlastní postele a přehodil ji přes něj. V jednu chvíli pod ni sáhl, našel Judeovu ruku a rozevřel mu pěst, aby ho mohl vzít za vlhkou mozolnatou dlaň. Už hrozně dlouho nedržel za ruku jiného kluka – ne od bratrovy operace před mnoha lety – a překvapilo ho, jak pevný má Jude stisk, jak svalnaté prsty. Jude se třásl a cvakal zuby celé hodiny a Willem se nakonec natáhl vedle něho a usnul.

Druhý den ráno se probudil v Judeově posteli, v ruce mu tepalo, a když si ji prohlédl, zjistil, že má na hřbetě zhmožděniny v místech, kde ho svíraly Judeovy prsty. Vstal, trochu vratce, a odešel do obývacího pokoje – a Jude tam seděl u svého stolu a něco četl, rysy jeho tváře se v pozdně dopoledním ostrém světle nedaly rozeznat.

Vzhlédl, když Willem přišel, a pak vstal a chvíli se na sebe jenom mlčky dívali.

„Willeme, moc se omlouvám,“ řekl Jude nakonec.

„Jude,“ opáčil, „nemáš se za co omlouvat.“ A myslel to vážně; nebyl žádný důvod.

„Moc se omlouvám, Willeme, moc se omlouvám,“ opakoval Jude, a bez ohledu na to, kolikrát se ho Willem pokusil ujistit, že je to v pořádku, nebyl k utišení.

„Neříkej o tom Malcolmovi a DžejBímu, jo?“ požádal ho pak Jude.

„Neřeknu,“ slíbil Willem. A skutečně to nikdy neudělal, ačkoli na tom nesešlo, protože nakonec Judea i Malcolm a DžejBí viděli v bolestech, ačkoli pouze párkrát při tak dlouhých epizodách jako ta, které se tu noc stal svědkem Willem.

Nikdy o tom s Judem nemluvil, ale během následujících let ho vídal trpět různými druhy bolesti: velkou bolestí i malou, viděl ho, jak sebou škube při drobných bodnutích, a občas, když bylo to utrpení příliš hluboké, ho viděl zvracet nebo se choulit na zemi, nebo jak se prostě stáhl do sebe a přestal vnímat, jako právě teď v jejich obýváku. Ale přestože patřil k lidem, kteří drží slovo, nějaká jeho část vždycky žasla nad tím, proč o tom s Judem nikdy nepromluvil, proč ho nepřiměl, aby mu vylíčil, jaké to je, proč se nikdy neodvážil udělat to, k čemu ho stokrát nabádal instinkt: sednout si k němu a masírovat mu nohy, pokusit se prohníst ta rozbouřená nervová zakončení a znovu je zkrotit. Místo toho se teď schovával v koupelně a hledal si něco, čím by se zaměstnal, zatímco jen kousek od něho jeden z jeho nejdražších přátel seděl sám na hnusné pohovce a podnikal pomalou osamělou pouť zpátky k vědomí, zpátky do země živých, a neměl vedle sebe vůbec nikoho.

„Jsi zbabělec,“ sdělil svému odrazu v koupelnovém zrcadle. Jeho tvář mu oplácela pohled, unavená zhnusením. V obývacím pokoji vládlo ticho, ale Willem přešel blíž a zůstal stát na jeho hranici, neviděný, zatímco čekal, až se k němu Jude vrátí.

„Ten byt je hnusná díra,“ sdělil DžejBí Malcolmovi, a přestože měl pravdu – už jen ze vstupní haly naskakovala Malcolmovi husí kůže –, vracel se Malcolm domů s jistou melancholií a opět přemítal, jestli bydlet pořád u rodičů je skutečně lepší než si najít nějakou vlastní hnusnou díru.

Logické by pochopitelně bylo rozhodně zůstat tam, kde je. Vydělával velmi málo peněz a měl velmi dlouhou pracovní dobu a dům jeho rodičů byl dost velký na to, aby se s nimi teoreticky vůbec nemusel vidět, kdyby se mu nechtělo. Kromě toho, že obýval celé třetí patro (což upřímně nebylo o moc lepší než hnusná díra, protože tam měl strašný binec – matka tam přestala hospodyni posílat uklízet potom, co na ni Malcolm ječel, že mu Inez rozbila jeden model), měl přístup do kuchyně a k pračce a k celému spektru novin a časopisů, které jeho rodiče odebírali, a jednou týdně přidával svoje oblečení do velkého pytle, který matka cestou do kanceláře nechávala v čistírně a Inez druhý den vyzvedávala. Nebyl na to uspořádání pochopitelně hrdý, ani na fakt, že mu je sedmadvacet a matka mu pořád volá do práce, když objednává potraviny na příští týden, aby se ho zeptala, jestli si dá jahody, pokud je koupí, nebo jestli chce k večeři ten den spíš sivena, nebo raději cejna.

Bylo by to snazší, kdyby jeho rodiče respektovali stejné dělení prostoru a času jako Malcolm. Kromě toho, že očekávali, že s nimi bude ráno snídat a každou neděli si dají společný brunch, také zcela samozřejmě často zaskočili do jeho patra a své společenské návštěvy ohlašovali tím, že zároveň zaklepali a otočili koulí na dveřích, ačkoli jim Malcolm pořád opakoval, že tento postup jde zcela proti smyslu a účelu klepání. Věděl, že takhle uvažovat je od něj strašně spratkovské a nevděčné, ale občas se děsil toho, že přijde domů a přivítá ho záplava zdvořilostních řečiček, toho ahoj-zlato-jak-ses-dneska-měl, které bude muset přetrpět, než si bude smět zalézt k sobě nahoru jako puberťák. Obzvlášť se obával toho, jak se mu bude v domě žít teď, když se Jude odstěhoval: ačkoli byt v suterénu skýtal větší soukromí než jeho patro, rodiče si také navykli každou chvíli tam jen tak mimochodem zajít, dokud tam Jude bydlel, takže když se někdy Malcolm vypravil za Judem sám, v bytě už seděl jeho otec a poučoval Judea o něčem nudném. Jeho otec si Judea obzvlášť oblíbil – často Malcolmovi zdůrazňoval, že Jude má skutečnou intelektuální průraznost a hloubku, na rozdíl od ostatních jeho přátel, kteří jsou v podstatě povrchní tajtrlíci – a v Judeově nepřítomnosti se otec zaměří na něj, na Malcolma, se svými složitými historkami o trhu a posunech globálních finančních skutečností a nejrůznějších dalších tématech, o která se Malcolm příliš nezajímal. Vlastně ho tu a tam přepadalo podezření, že otec by měl za syna raději Judea: chodili koneckonců na stejnou právnickou fakultu. Soudce, u kterého dělal Jude koncipienta, byl otcovým mentorem v jeho první firmě. Jude pracoval jako asistent prokurátora v oddělení trestních činů kanceláře státního návladního, což bylo přesně to místo, kde v mládí působil Malcolmův otec.

„Dej na moje slova: ten kluk to dotáhne daleko,“ nebo „Je vzácné potkat někoho, kdo se na počátku kariéry úplně od píky vypracoval na hvězdu,“ sděloval otec často Malcolmovi a jeho matce, když si předtím povídal s Judem, a tvářil se přitom tak samolibě, jako by byl za Judeova génia nějakým způsobem odpovědný, a v takových chvílích se Malcolm musel pohledem vyhýbat matčině tváři a útěšně soucitnému výrazu, o němž věděl, že by ho v ní spatřil.

Bylo by to taky jednodušší, kdyby tu pořád bydlela Flora. Když se chystala odstěhovat, Malcolm se snažil naznačit, že by v tom novém bytě se dvěma ložnicemi na Bethune Street mohl být její spolubydlící, ale ona jeho četné narážky buď skutečně nepochopila, nebo prostě dělala, že jim nerozumí. Floře podle všeho nevadilo přemrštěné množství času, který od nich rodiče vyžadovali, což znamenalo, že on mohl víc pobývat u sebe nahoře, kde pracoval na modelech domů, a méně dole v obývacím pokoji, kde nervózně poposedával během otcových nekonečných festivalů filmů Jasudžiró Ozua. Když byl mladší, trápilo ho a mrzelo, že otec dává přednost Floře, což bylo tak okaté, že to komentovali i rodinní přátelé.

„Fantastická Flora“, říkával o ní otec (nebo, v různých fázích jejího dospívání: „Fanfarónka Flora“, „Frajerka Flora“ či „Fúrie Flora“, ačkoli vždycky s uznáním), a dokonce i dnes – přestože Floře už bylo skoro třicet – se z ní nepřestával radovat. „Fantastická dneska řekla něco moc vtipného,“ prohodil třeba u večeře, jako by Malcolm s matkou sami s Florou pravidelně nemluvili, nebo po pozdní snídani ve městě poblíž Flořina bytu: „Proč se Fantastická musela odstěhovat tak daleko?“, ačkoli bydlela jen patnáct minut jízdy autem od nich. (Tohle šlo Malcolmovi obzvlášť na nervy, neboť otec mu pořád vykládal hrdinské historky o tom, jak se jako dítě přestěhoval z Grenadin do Queensu a jak se od té doby už vždycky cítil jako člověk lapený mezi dvěma zeměmi, a že by Malcolm měl taky někdy odjet na čas do ciziny, protože by ho to obohatilo jako lidskou bytost a poskytlo mu to tolik potřebný odstup a tak dále, a tak dále. A přece, kdyby se Flora někdy opovážila opustit Manhattan, natož přesídlit do jiné země, Malcolm nepochyboval, že by se z toho otec zhroutil.)

Malcolm sám žádnou přezdívku neměl. Občas ho otec oslovoval příjmeními jiných slavných Malcolmů – „X“, nebo „McLarene“, nebo „McDowelle“ či „Muggeridgei“, po němž byl Malcolm údajně pojmenovaný –, ale vždycky to působilo spíš jako výčitka než láskyplné gesto, připomínka toho, čím by Malcolm měl být, a zcela zjevně není.

Občas – často – Malcolmovi připadalo hloupé, že mu pořád vadí, že ho otec podle všeho nemá moc v oblibě, natož že se tím užírá. I matka to říkala. „Víš, tatínek tím nic nemyslí,“ prohodila čas od času poté, co otec pronesl jeden ze svých monologů o tom, jak je Flora obecně skvělá a úžasná, a Malcolm – který jí chtěl věřit, ačkoli ho zároveň dráždilo, že matka mluví o otci pořád jako o „tatínkovi“ – něco zabručel nebo zamumlal, aby jí dal najevo, že je mu to venkoncem jedno. A občas – opět, stále častěji – ho rozčilovalo, že vůbec tráví tolik času přemýšlením o svých rodičích. Je to normální? Není na tom něco trošku trapného? Je mu přece už sedmadvacet! Tohle se děje, když bydlíte doma? Nebo je to v něm? Tohle byl určitě ten nejlepší argument pro to, aby se odstěhoval: přestal by najednou být takové děcko. Večer, zatímco v patře pod ním rodiče dokončovali své denní rutiny a ve starých trubkách to bouchalo, když si myli obličej, a pak náhle nastalo ticho, když ztlumili radiátory v obývacím pokoji, což mu lépe než jakékoli hodiny oznamovalo, že je jedenáct, půl dvanácté, půlnoc, si psal seznamy toho, co musí v příštím roce vyřešit, a rychle: svoji práci (která ustrnula na mrtvém bodě), svůj milostný život (neexistující), svoji sexuální orientaci (nejasnou), svoji budoucnost (nejistou). Tyto čtyři položky zůstávaly stále stejné, ačkoli někdy se měnilo pořadí priorit. Konzistentní byla rovněž jeho schopnost přesně diagnostikovat svou situaci, spojená s naprostou neschopností připadnout na nějaké řešení.

Druhý den ráno se vždycky probudil odhodlaný: dneska se odstěhuje a řekne rodičům, ať ho nechají na pokoji. Jenže když přišel dolů, matka mu chystala snídani (otec už dávno odešel do práce) a vyprávěla mu, že chce dneska koupit letenky na jejich každoroční pobyt v Karibiku, a mohl by jí prosím povědět, na kolik dní se k nim připojí? (Rodiče mu pořád platili dovolené. Měl dost rozumu, aby se o tom přátelům nezmiňoval.)

„Ano, mami,“ řekl. A pak snědl snídani a vyrazil pryč, do světa, kde ho nikdo neznal a kde mohl být kýmkoli.

2

V pět hodin odpoledne každý všední den a v jedenáct dopoledne každý víkend nasedl DžejBí na linku N a odjel metrem do svého ateliéru v Long Island City. Tu všednodenní cestu měl nejradši: nastoupil na stanici Canal Street a sledoval, jak se vlak na každé zastávce plní a vyprazdňuje a objevuje se v něm proměnlivá směs různých národů a etnik; osazenstvo vagonu se každých zhruba deset bloků přetvářelo do provokativních a nepravděpodobných sestav Poláků, Číňanů, Korejců, Senegalců; Senegalců, Dominikánů, Indů, Pákistánců; Pákistánců, Irů, Salvadořanů, Mexičanů; Mexičanů, Srílančanů, Nigerijců a Tibeťanů – a jediné, co je spojovalo, byl fakt, že jsou v Americe noví, a jejich totožné vyčerpané výrazy, směs odhodlání a rezignace, jakou v sobě mají pouze přistěhovalci.

V takových chvílích byl vděčný za vlastní štěstí a zároveň se ho zmocňovala jistá sentimentalita ohledně New Yorku, což byly pocity, jaké jinak nezažíval příliš často. Nepatřil k těm, kdo oslavovali jeho rodnou metropoli jako velkolepou mozaiku, a z lidí, kteří to dělali, měl legraci. Ale obdivoval – copak by bylo možné to neobdivovat? – ten kolektivní objem práce, opravdové práce, jakou jeho spolucestující nepochybně během dne vykonali. A místo aby se styděl za svou relativní nečinnost, cítil úlevu.

Jediný člověk, s nímž tyto pocity kdy probíral, byť jen v náznacích, byl Asijský Henry Young. Jeli spolu zrovna do Long Island City – vlastně právě Henry mu našel prostor v tom ateliéru –, když přistoupil nějaký Číňan, drobný a šlachovitý, jemuž na posledním kloubu pravého ukazováčku ztěžka visela červeno-oranžová igelitka, jako by neměl sílu ani vůli nést ji nějak důrazněji, zhroutil se na sedadlo naproti nim, překřížil ruce i nohy a okamžitě usnul. Henry, kterého DžejBí znal už od střední školy (byl to taky stipendista a syn švadleny z Čínské čtvrti), se na DžejBího podíval a zašeptal: „Jsme zde jen díky boží milosti,“ a DžejBí okamžitě pochopil podivnou směs provinilosti a radosti, kterou přítel cítil.

Dalším rysem těchto večerních cest ve všední dny, který miloval, bylo světlo samo, to, jak zalévalo vlak jako něco živoucího, když vagony rachotily přes most, jak smývalo únavu z tváří lidí kolem a odhalovalo je takové, jaké byly, když ti lidé do země přijeli, když byli mladí a Amerika se zdála dobyvatelná. Sledoval, jak to laskavé světlo zaplavuje vagon jako sirup, díval se, jak maže vrásky z čel, pokrývá šedivé vlasy zlatem, zjemňuje agresivní lesk laciných látek v cosi zářivého a vzácného. A pak se slunce rozplynulo, svět získal zpátky své smutné tvary a barvy, lidé svůj normální smutný stav, dekádu či dvě od naprostého vyčerpání, a ta proměna byla tak krutá a náhlá, jako by ji způsobila kouzelnická hůlka.

Rád předstíral, že je jedním z nich, ale věděl, že není. Někdy ve vlaku seděli Haiťané a on se přistihl – sluch měl náhle vlčí a rozeznal v okolním šumu srkavé, zpěvavé zvuky jejich kreolštiny –, že se po nich ohlíží, po těch dvou mužích s kulatými obličeji, jaký měl jeho otec, nebo po dvou ženách s měkkými tupými nosíky, jaký měla jeho matka. Vždycky doufal, že se mu naskytne nějaký zcela přirozený důvod s nimi promluvit – třeba se budou dohadovat o tom, jak se někam dostanou, a on by se do toho mohl vložit a nabídnout jim odpověď –, ale nikdy se to nestalo. Občas sklouzli pohledem po sedadlech, pořád zabraní ve vzájemném rozhovoru, a on se celý napjal, připravil obličej na úsměv, ale zdálo se, že v něm nikdy nepoznali jednoho z nich.

A on pochopitelně nebyl jedním z nich. Sám věděl, že má víc společného s Asijským Henrym Youngem, s Malcolmem, s Willemem, ba dokonce i s Judem než s těmi Haiťany. Jen se na něj podívejte: na Court Square vystoupil a vyrazil přes tři bloky k bývalé továrně na lahve, kde nyní sdílel prostor ateliéru se třemi dalšími lidmi. Mívají opravdoví Haiťané pronajaté ateliéry? Napadlo by opravdové Haiťany někdy, že by mohli opustit velký byt, kde můžou bydlet zdarma a teoreticky by si v něm mohli najít vlastní kout, kde by se dalo malovat a črtat, aby nasedli na podzemku a jeli půl hodiny (jen si pomyslete, kolik práce by se dalo za těch třicet minut zvládnout) na prosluněné špinavé místo? Ne, ovšemže ne. Abyste vůbec pomysleli na takový luxus, potřebovali jste americkou mysl.

Ten podkrovní prostor byl ve druhém patře a vcházelo se tam po kovovém schodišti, které dunělo jako zvony, kdykoli jste na ně vstoupili; měl bílé stěny a bílou podlahu, ačkoli prkna byla tak plná třísek, že to místy vypadalo, jako by na nich ležel ježatý kobereček. Po všech stranách se táhla vysoká staromódní tabulková okna a přinejmenším ta ti čtyři udržovali v čistotě – každý nájemník měl přidělenou jednu zeď, za kterou nesl osobní zodpovědnost –, protože světlo tu bylo příliš dobré, než aby se s ním dalo mrhat na špínu, a v něm vlastně spočíval celý smysl ateliéru. Byla tu koupelna (nevýslovně odporná) a kuchyňka (trochu méně hrůzná), a přímo uprostřed se tyčil velký masivní stůl z kusu podřadného mramoru položeného na třech dřevěných kozách. To byl společný prostor, který mohl každý využívat k práci na projektu vyžadujícím trochu místa navíc, a v průběhu měsíců na mramoru ulpěly skvrny v barvě šeříku i měsíčků a kapičky vzácné kadmiové červeně. Dneska stůl pokrývaly dlouhé pruhy různobarevného, ručně obarveného organtýnu, zatížené z obou stran knihami v brožované vazbě, a jejich konce se třepetaly v průvanu od stropního větráku. Uprostřed stála přeložená kartička: SCHNOU. NESAHAT. ZÍTRA ODPOL TO HNED UKLIDÍM. DÍK ZA TRPĚLIVOST, H. Y.

Podkroví nedělily žádné příčky, ale oni ho pomocí elektrikářské pásky, jejíž modré linie čtvrtily nejen podlahu, ale také zdi a strop nad koutem vymezeným pro každého výtvarníka, rozparcelovali na čtyři stejné části, z nichž každá měla zhruba pětačtyřicet metrů čtverečních. Všichni si dávali mimořádný pozor, aby respektovali území ostatních; předstírali jste, že neslyšíte, co se děje ve čtvrtině někoho dalšího, přestože ten člověk zrovna něco syčel do telefonu na svou přítelkyni a vy jste pochopitelně slyšeli každé slovo, a když jste chtěli vstoupit do něčího prostoru, zastavili jste se u modré pásky a potichu jste jednou zavolali jeho jméno, a to pouze v případě, že jste viděli, že není do práce příliš ponořený, než jste požádali o svolení vstoupit.

V půl šesté odpoledne tam bylo světlo dokonalé: máslové, husté a jaksi tučné, naplňovalo místnost stejně jako ten vlak čímsi obrovským a prodchnutým nadějí. Byl tam sám. Richard, který měl svůj kout vedle něho, obsluhoval po večerech v baru, takže do studia chodil po ránu, stejně jako Ali, jehož místo bylo naproti DžejBímu. Zbýval jen Henry, který sídlil úhlopříčně od něj a obvykle přicházel v sedm, když skončil s prací v galerii. Sundal si sako, hodil ho do kouta, odhalil svoje plátno a s povzdechem se k němu posadil.

V ateliéru pracoval pátý měsíc a miloval to tam, zamiloval si to víc, než vůbec předpokládal. Líbilo se mu, že jeho kolegové ve studiu jsou všichni skuteční, vážní umělci; u Ezry v bytě by nikdy pracovat nemohl, nejen proto, že věřil tomu, co mu kdysi pověděl jeho oblíbený profesor – že člověk by nikdy neměl malovat tam, kde šukal –, ale také protože pracovat u Ezry znamenalo být neustále obklopen a vyrušován diletanty. Tam bylo umění jenom módní doplněk k životnímu stylu. Malovali jste nebo sochali nebo vyráběli mizerné instalace čistě proto, že to ospravedlňovalo šatník složený z opraných triček a špinavých džínů a jídelníček sestávající z ironicky laciných amerických piv a ironicky drahých, ručně balených amerických cigaret. Tady jste ale tvořili umění, protože to byla jediná věc, v níž jste kdy byli dobří, vlastně jediná věc, o níž jste přemýšleli mezi kratšími záchvaty myšlenek na věci, na které mysleli všichni ostatní: na sex a jídlo a spánek a přátele a peníze a slávu. Ale někde uvnitř, ať už jste zrovna někoho balili v baru, nebo večeřeli s přáteli, bylo pořád vaše plátno a jeho tvary a možnosti se vám vznášely v zárodečném stadiu za zorničkami. U každého obrazu či projektu nastalo období – nebo jste v to aspoň doufali –, kdy se pro vás život toho obrazu stal skutečnější než každodenní život, kdy jste, ať jste byli kdekoli, mysleli jen na návrat do ateliéru, kdy jste si stěží uvědomovali, že jste na stůl u večeře vyklepali kopeček soli a kreslíte do něj své náčrty, návrhy a nápady, a bílá zrníčka se vám pod špičkou prstu přesýpají jako jemný písek.

Taky se mu líbila neobvyklá a nečekaná družnost toho místa. O víkendu se občas stávalo, že se tam ocitli všichni najednou, a on se čas od času vynořil z mlhy svého obrazu a vycítil, že všichni dýchají ve stejném rytmu, skoro funí soustředěním. V takových okamžicích cítil, jak kolektivní energie, kterou vydávají, naplňuje vzduch jako plyn, hořlavý a sladký, a mrzelo ho, že si ji nemůže stočit do lahví, aby ji mohl nasát ve chvíli, kdy si bude připadat bez inspirace, v těch dnech, kdy bude sedět před plátnem doslova celé hodiny, jako by, pokud se na ně bude dost dlouho dívat, mohlo vybuchnout v cosi geniálního a nabitého. Líbilo se mu rituální čekání za modrou páskou, kde si odkašlával Richardovým směrem, než překročil hranici, aby se podíval na jeho práci, a oba před ní mlčky stáli a stačila jim jen hrstička slov, a přece přesně pochopili, co má ten druhý na mysli. Člověk tráví tolik času vysvětlováním svých myšlenek, svého díla ostatním – co to znamená, čeho se snažíte dosáhnout, proč se toho snažíte dosáhnout, proč jste si vybrali zrovna tyhle barvy a tenhle námět a materiály a využití a techniku –, že byla úleva prostě být s dalším člověkem, kterému jste nemuseli nic vysvětlovat: mohli jste se prostě dívat a dívat, a když už jste se na něco zeptali, ty otázky byly obvykle přímé, technické a věcné. Mohli byste stejně dobře hovořit o motorech nebo o vodovodních rozvodech: o věci zároveň mechanické a přímočaré, kde se na každou otázku nabízely jen jedna dvě možné odpovědi.

Každý z nich pracoval v jiné oblasti, takže neměli strach z konkurence, žádné obavy, že jeden autor videoinstalací najde agenta dřív než kolega z ateliéru, a méně strachu, že se na vaše dílo přijde podívat kurátor, a na místě se zamiluje do toho, co dělá váš soused. A přece – a to bylo důležité – DžejBí respektoval práci všech ostatních. Henry vytvářel něco, čemu říkal dekonstruované sochy, zvláštní, propracovaná ikebanová aranžmá z květin a větví vytvořených z různých druhů hedvábí. Jakmile však nějaké dílo dokončil, vytáhl z něj drátěné podpěry, takže se socha sesunula k zemi, změnila se v plochý objekt a jevila se jen jako abstraktní kalužina barev – a pouze Henry věděl, jak vypadala ve své trojrozměrné podobě.

Ali byl fotograf pracující na sérii s názvem „Dějiny Asiatů v Americe“, v níž měla každá fotografie představovat jedno desetiletí Asiatů v Americe od roku 1890. Pro každý snímek vytvořil jiné dioráma představující jednu epochální událost nebo téma, umístěné v jedné z přibližně metr vysokých krychlových borových bedýnek, jež mu vyrobil Richard, a zaplnil je umělohmotnými postavičkami, které nakoupil v obchodě s uměleckými potřebami a nabarvil, a také stromy a ulicemi z glazované hrnčířské hlíny, a pozadí maloval štětci tak jemňounkými, že se jejich štětiny podobaly očním řasám. Potom to dioráma vyfotil a vytvořil barevné tisky. Z nich čtyř měl agenta jenom Ali a za sedm měsíců měl mít výstavu – ti tři ostatní už věděli, že se na ni nesmějí vyptávat, neboť sebemenší zmínka o ní působila, že začínal sténat úzkostí. Ali nepostupoval chronologicky – měl hotové desetiletí po roce 2000 (část dolní Broadwaye plné dvojic, v nichž byli samí bílí muži a pár krůčků za nimi asijské ženy) a osmdesátá léta dvacátého století (tam drobného Číňana tloukli dva drobní bělošští surovci s hasáky a dno bedny bylo nalakované tak, aby připomínalo asfalt na parkovišti po dešti) a nyní pracoval na čtyřicátých letech, pro něž právě usilovně vybarvoval velký ansámbl padesáti mužů, žen a dětí, což měli být vězni z internačního tábora Tule Lake. Aliho práce byla nejlopotnější ze všech a občas, když ostatní prokrastinovali na vlastních projektech, zašli do Aliho oddělení, posadili se k němu a Ali skoro ani nezvedl hlavu od lupy, pod níž maloval na sedmicentimetrovou postavičku sukni se vzorem rybí kosti a oxfordky, a jen jim mlčky podal chomáček ocelové vlny, kterou potřeboval rozcupovat, aby připomínala kotouče laskavce, nebo nějaký tenký drátek, na kterém chtěl v pravidelných intervalech udělat mašličky, aby vypadal jako ostnatý drát.

DžejBí však nejvíc obdivoval to, co dělal Richard. Byl to taky sochař, avšak pracoval pouze s pomíjivými materiály. Kreslil na pauzovací papír nemožné tvary a poté je vytvářel z ledu, z másla, z čokolády či z loje a filmoval je, když se rozplývaly. Zkázu svého díla sledoval se škodolibým potěšením, ale když DžejBí zrovna minulý týden viděl, jak obrovská, dva a půl metru vysoká socha, kterou Richard vytvořil – máchající netopýří křídlo podobné plachtě ze zmrzlé hroznové šťávy, která připomínala sraženou krev –, odkapává a pak se hroutí do neexistence, bylo mu náhle do pláče, ačkoli by nedokázal říct, zda nad zkázou něčeho tak krásného, nebo čistě nad tím, jak samozřejmý, a přitom plný významu ten zánik je. Nyní se Richard méně zajímal o materiály, které se roztékaly, a více o ty, které přitahovaly škůdce; obzvlášť ho zaujaly můry, které podle všeho milovaly med. Svěřil se DžejBímu s vizí sochy, jejíž povrch by se tak hemžil můrami, až by se nedal rozeznat ani tvar věci, kterou by pohlcovaly. Parapety jeho oken lemovaly skleničky medu, v nichž se vznášely úlomky pórovitých pláství jako embrya naložená ve formaldehydu.

DžejBí byl mezi nimi jediný tradicionalista. Byl malíř. A co hůř, byl figurativní malíř. Když chodil na vysokou, o figurativní malbu se vůbec nikdo nezajímal: všechno – videoart, performance, fotografie – bylo víc vzrušující než malba, a rozhodně bylo cokoli lepší než figurativní malba.

„Takhle je to už od padesátých let,“ povzdechl si jeden profesor, kterému si na to DžejBí postěžoval. „Znáte to heslo mariňáků? Hrstka statečných…? Tak to jsme my, osamělí ubožáci.“

Ne že by během let nezkoušel i jiné věci, jiná média (ten pitomý, falešný projekt s vlasy, který se jasně opičil po Meret Oppenheimové! Mohlo by být vůbec něco lacinějšího? S Malcolmem se kvůli tomu zuřivě pohádali, byla to jedna z jejich nejhorších hádek a Malcolm tu sérii prohlásil za „náhražkovou Lornu Simpsonovou“, a nejhorší na tom samozřejmě bylo, že měl naprostou pravdu), ale ačkoli by nikomu nepřiznal, že mu připadá, že na figurativním malířství je něco zženštilého, skoro holčičího, a v každém případě rozhodně ani trochu gangsta, nedávno se musel smířit s tím, že on prostě je figurativní malíř: miloval malbu, miloval portrétování a tohle prostě bude dělat.

Takže: co dál? Znával lidi – i teď zná lidi –, kteří jsou technicky mnohem lepší umělci než on. Byli lepší řemeslníci, měli lepší cit pro kompozici a pro barvy, byli ukázněnější. Ale neměli žádné nápady. Malíř, stejně jako spisovatel nebo skladatel, potřebuje témata, potřebuje myšlenky. A on dlouho prostě žádné neměl. Snažil se malovat jenom černochy, jenže černochy malovala spousta lidí a jemu nepřipadalo, že by k tomu mohl něco nového dodat. Jednu dobu maloval děvky, ale i to ho omrzelo. Maloval ženy ze své rodiny, ale přistihl se, že se tím vrací k tomu problému s černochy. Pustil se do série výjevů z komiksů o Tintinovi, na nichž postavy namaloval realisticky, jako lidi, ale zakrátko mu to začalo připadat příliš ironické a prázdné, takže toho nechal. A tak se líně potácel od plátna k plátnu, maloval lidi z ulice, lidi z podzemky, scény z Ezrových četných večírků (ty byly nejméně úspěšné; všichni na těch setkáních patřili k lidem, kteří se oblékají a pohybují, jako by byli neustále pod drobnohledem, takže skončil se stránkami plnými studií pózujících dívek a pyšně si vykračujících mužů, kteří všichni pečlivě uhýbali očima před jeho pohledem), až do jednoho večera, kdy seděl ve skličujícím bytě Judea a Willema na jejich skličující pohovce a díval se, jak ti dva připravují večeři a proplétají se kolem sebe v mrňavé kuchyňce jako nějaký uspěchaný lesbický pár. Tohle byla jedna ze vzácných nedělí, kdy nebyl u matky, neboť ta se i s babičkou a tetami vypravila na nějakou kýčovitou plavbu po Středomoří, k níž se odmítl připojit. Ale už si zvykl, že v neděli se vídá s lidmi a ti mu chystají večeři – opravdovou večeři, a tak se pozval k Judeovi a Willemovi, protože věděl, že budou doma, jelikož ani jeden z nich neměl peníze, aby si mohli někam vyrazit.

Vzal si s sebou náčrtník jako vždycky, a když se Jude posadil ke karetnímu stolku, aby nakrájel cibuli (všechny přípravné práce museli dělat na stole, protože v kuchyni na to nebylo místo), začal ho téměř bezmyšlenkovitě kreslit. Z kuchyně se ozvalo hlasité bušení, jako by do sebe narážely dvě půlky cihly, a donesla se k nim vůně páleného olivového oleje (co to tam Willem vlastně provádí?), a když to šel prověřit, zjistil, že Willem tluče do kusu kuřecích prsou spodkem pánve, paži má zvednutou nad masem, jako by mu dával výprask, a tváří se podivně vyrovnaně, a tak ho taky nakreslil.

Tehdy si nebyl jistý, jestli tím opravdu někam směřuje, ale když šli příští týden všichni do Pho Viet Huong, přinesl si s sebou jeden Aliho starý foťák a všechny je vyfotil při jídle a potom, později, jak jdou ve sněhu po ulici. Pohybovali se mimořádně pomalu, z ohledů na Judea, protože chodníky byly kluzké. Viděl je vyrovnané vedle sebe v hledáčku aparátu: Malcolma, Judea a Willema, přičemž Malcolm a Willem šli vedle Judea každý z jedné strany, dost blízko (což věděl, protože v té pozici taky sám býval) na to, aby ho zachytili, kdyby uklouzl, ale ne tak blízko, aby Jude vytušil, že na něj dávají pozor. Nikdy spolu nemluvili o tom, že tohle budou dělat, uvědomil si náhle, prostě s tím začali.

Stiskl spoušť. „Co to děláš, DžejBí?“ zeptal se Jude a Malcolm si ve stejnou chvíli postěžoval: „Už toho nech, DžejBí.“

Ten večer byli pozvaní na mejdan na Centre Street, který se konal v podkrovním bytě jedné jejich známé, ženy jménem Mirasol, jejíž dvojče, Phaedru, znali z vysoké. Jakmile se ocitli uvnitř, všichni se rozptýlili do různých podskupinek, a když DžejBí mávl přes místnost na Richarda a podrážděně si uvědomil, že Mirasol přichystala stůl plný jídla, což znamenalo, že právě zbytečně vyhodil ve Pho Viet Huong čtrnáct dolarů, ačkoli se tady mohl najíst zadarmo, zabloudil k místu, kde Jude mluvil s Phaedrou a nějakým tlustým týpkem, což možná byl Phaedřin přítel, a hubeným vousatým chlapíkem, v němž poznal jednoho Judeova kamaráda z práce. Jude napůl seděl na opěradle pohovky, Phaedra vedle něj, a oba vzhlíželi k těm mužům, tlustému a hubenému, a všichni se něčemu smáli: vyfotil je.

Obvykle se na večírcích chopil nějaké skupinky lidí nebo se ona chopila jeho a večer strávil jako jádro různých trojic či čtveřic, přeskakoval od jedné k druhé, sbíral klípky, roznášel neškodné drby, předstíral, že svěřuje důvěrná tajemství, a tahal z lidí informace o tom, koho nesnášejí, tím, že jim prozrazoval, koho nesnáší on. Tentokrát však chodil po místnosti ostražitě, s jasným účelem a převážně střízlivý, a fotografoval své tři přátele, zatímco se tam pohybovali po vlastních drahách a netušili, že je stopuje. V jednu chvíli, po několika hodinách, je objevil u okna samotné, Jude něco říkal, druzí dva se k němu nakláněli, aby ho slyšeli, a vzápětí se všichni tři zaklonili a zařvali smíchy, a přestože v tu chvíli pocítil bodnutí stesku a nepatrné žárlivosti, zároveň jásal, protože se mu povedlo vyfotit obojí. Dneska jsem fotoaparát, řekl si v duchu, a zítra budu zase DžejBí.

V jistém ohledu se nikdy nebavil na večírku lépe a nikdo si podle všeho nevšiml jeho záměrného bloumání, až na Richarda, který ho, když o hodinu později odcházeli, aby se dostali na horní Manhattan (Malcolmovi rodiče byli na venkově a Malcolm si myslel, že ví, kde si jeho máma schovává trávu), nečekaně sladkým dědečkovským gestem poplácal po rameni. „Ty na něčem pracuješ?“

„Možná ano.“

„To ti přeju.“

Druhý den seděl u počítače a prohlížel si na obrazovce snímky z večera. Ten foťák za moc nestál a zastíral každý obrázek jakýmsi kouřově žlutým světlem, což spolu s tím, že DžejBí neuměl moc ostřit, vedlo k tomu, že všichni vypadali vřele, sytě a měli maličko rozmazané okraje, jako by je fotil přes sklenici plnou whisky. Zastavil se na detailu Willemovy tváře, kde se usmíval na někoho mimo záběr (nepochybně na nějakou dívku), a pak na snímku Judea a Phaedry na pohovce: Jude měl na sobě výrazný, námořnicky modrý svetr, o němž DžejBí netušil, jestli patří jemu nebo Willemovi, protože ho hodně nosili oba, a Phaedra vlněné šaty v odstínu portského vína. Nakláněla k němu hlavu a vedle jejích tmavých vlasů se ty jeho zdály světlejší a modrozelená pohovka s uzlíky pod nimi působila, že oba vypadali zářivě jako drahokamy, jejich barvy právě naleštěné a nádherné, pleť rozkošná. Byly to odstíny, jaké by chtěl namalovat každý, a tak to DžejBí udělal, nejdřív si tu scénu načrtl tužkou do bloku, pak na pevnější papír akvarelem a nakonec na plátno akrylovými barvami.

To se stalo před čtyřmi měsíci a nyní měl dokončených skoro jedenáct obrazů – což byl na něj mimořádný výkon – a všechny zachycovaly výjevy ze života jeho přátel. Byl tam Willem, jak se připravuje na konkurz, naposledy si pročítá scénář a podrážkou jedné boty se opírá o lepkavou červenou zeď za sebou, a Jude v divadle, s tváří napůl zastíněnou, přesně v té vteřině, kdy se usmál (kvůli téhle fotce DžejBího málem vyhodili ze sálu), Malcolm, jak prkenně sedí na pohovce kus od svého otce, s rovnými zády, a rukama si objímá kolena, když se spolu dívali na Buñuelův film na televizi těsně mimo obraz. Po několika experimentech se rozhodl pro plátna o rozměru běžného C-printu, 51 x 61 centimetrů, všechna orientovaná na šířku, a představoval si, že by je mohl jednou vystavit v jediné dlouhé kličkující řadě, která by se mohla ovíjet kolem zdí galerie a jeden výjev by v ní následoval za druhým stejně plynule jako okénka na filmovém pásu. Pojetí bylo realistické, ale nikoli fotorealistické; nikdy nevyměnil Aliho foťák za nějaký lepší a snažil se na každém obraze zachytit ten jemně rozmazaný opar, který aparát všemu propůjčoval, jako by někdo setřel horní vrstvu ostrosti a zanechal místo ní cosi laskavějšího, co může spatřit jenom oko.

Ve chvílích nejistoty se občas strachoval, že ten projekt je příliš potrhlý, příliš soukromý – v takových chvílích by opravdu pomáhalo mít agenta, už jen proto, aby vám to připomnělo, že někomu se vaše práce líbí, považuje ji za důležitou nebo aspoň za krásnou –, ale nedokázal by popřít potěšení, které z toho čerpal, ten majetnický, uspokojivý pocit. Čas od času ho mrzelo, že není součástí těch obrazů; tohle byl celý příběh životů jeho přátel a jeho nepřítomnost tvořila obrovský chybějící díl, ale zároveň si vychutnával tu téměř božskou roli, jakou v tom hrál. Začal své přátele vnímat jinak, nejen jako přívažky svého života, ale jako výrazné osobnosti obývající vlastní příběhy; občas mu připadalo, jako by je viděl poprvé, přestože je znal už mnoho let.

Asi měsíc po začátku projektu, jakmile měl jasno v tom, že se zaměří právě na tohle, jim samozřejmě musel vysvětlit, proč je pořád sleduje s fotoaparátem, zaznamenává všední okamžiky jejich životů, a proč je klíčově důležité, aby mu dovolili dělat to dál a poskytli mu k sobě co nejširší přístup. Zrovna večeřeli ve vietnamském bistru na Orchard Street, o němž doufali, že by se mohlo stát nástupcem restaurace Pho Viet Huong, a když dokončil svoji řeč – a byl při ní netypicky nervózní –, všichni se zadívali na Judea, o němž DžejBí předem věděl, že v něm bude problém. Ti druzí dva na to kývnou, jenže to mu nepomůže. Kývnout na to museli všichni, jinak by to nefungovalo; a Jude byl z nich všech zdaleka nejuzavřenější; za studií odvracel hlavu nebo si stínil tvář, kdykoli se ho někdo pokusil vyfotit, a když se usmál nebo zasmál, bezděčně si zakrýval ústa rukou, což byl tik, který ostatní rozčiloval a on se ho odnaučil teprve v posledních několika letech.

Přesně jak se DžejBí obával, byl Jude podezřívavý. „V čem by to spočívalo?“ vyptával se pořád a DžejBí sebral veškerou svoji trpělivost a nesčetněkrát ho ujistil, že samozřejmě nemá v úmyslu ho ponížit ani využít, ale prostě zachytit v obrazech odkapávání všech jejich životů. Ostatní neříkali nic, nechali ho odvést všechnu práci, a Jude nakonec souhlasil, ačkoli se nezdálo, že by z toho měl moc velkou radost.

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se.

„Doufám, že navždycky.“ A byla to pravda. Litoval jenom toho, že s tím nezačal dřív, tenkrát, když byli všichni mladí.

Když odcházeli, šel s Judem. „Jude,“ řekl tiše, aby ho ostatní neslyšeli.

„Všechno, co se bude týkat tebe – ukážu ti to předem. Jestli odmítneš, nikdy to nevystavím.“

Jude se na něj podíval. „Slibuješ?“

„Přísahám bohu.“

Litoval té nabídky hned, jak ji vyslovil, protože pravdou bylo, že Judea maloval z těch tří nejraději: byl z nich nejkrásnější, měl nejzajímavější tvář a neobvyklé odstíny pleti i vlasů, a byl nejplašší, takže jeho záběry mu vždycky připadaly cennější než snímky zbylých dvou.

Další neděli, když už byl zase u matky, si prošel krabice s věcmi z vysoké, které skladoval ve své staré ložnici, a hledal fotku, o níž dobře věděl, že ji někde má. Nakonec ji objevil: byl to snímek Judea z prvního ročníku, který někdo cvakl a dal vyvolat a který nějak skončil u něho. Na tom obrázku stál Jude v obývacím pokoji jejich bytu na koleji, částečně odvrácený od fotoaparátu. Levou paži měl obtočenou kolem hrudi, takže byla vidět saténová, hvězdicovitá jizva na hřbetě jeho ruky, a v pravé nepřesvědčivě svíral nezapálenou cigaretu. Na sobě měl modrobíle pruhované triko s dlouhým rukávem, které mu bylo tak velké, že nemohlo patřit jemu (ačkoli možná přece jen bylo jeho; tenkrát bylo Judeovi všechno oblečení příliš velké, protože, jak vyšlo najevo později, si je záměrně kupoval větší, aby je mohl nosit i v dalších letech, až povyroste), a vlasy, které tehdy nosil delší, aby se za nimi mohl schovávat, mu sahaly až po bradu. Ale DžejBímu z té fotky nejvíc utkvěl výraz v Judeově tváři: ostražitost, která ho tenkrát nikdy neopouštěla. Nepodíval se na ten snímek už roky, ale když to teď udělal, připadal si náhle prázdný, z důvodů, které by nedokázal úplně přesně vyjádřit.

Tohle byl obraz, na kterém nyní pracoval, a kvůli němu porušil pravidlo a zvolil čtvercové plátno s délkou strany 102 centimetrů. Celé dny experimentoval, aby správně vystihl přesný odstín ošidné, unikavé zeleně Judeových duhovek, a znovu a znovu předělával barvu jeho vlasů, než byl konečně spokojený. Byl to vynikající obraz a on to věděl, věděl to s absolutní jistotou, jak se někdy stává, a rozhodně neměl v úmyslu ho Judeovi ukázat, dokud nebude viset na stěně v nějaké galerii a Jude už s tím nebude moci vůbec nic udělat. Věděl, že Judeovi by hrozně vadilo, jak křehce, žensky, mladě na tom obraze vypadá, a věděl také, že by si na tom našel i spoustu dalších imaginárních věcí, které by mu mohly vadit, věcí, které by DžejBí ani nedokázal předvídat, protože on nebyl takový cvok plný sebenenávisti jako Jude. Ale pro něj to vyjadřovalo všechno, o čem doufal, že to ta série naplní: byl to milostný dopis, byl to dokument, byla to sága, bylo to jeho. Když na tom obraze pracoval, chvílemi mu připadalo, že letí, jako by se svět galerií, večírků, jiných výtvarníků a ctižádosti pod ním scvrkl na velikost špendlíkové hlavičky, na něco tak malého, že by to mohl odkopnout jako fotbalový míč a dívat se, jak to odlétá na nějakou vzdálenou oběžnou dráhu, která s ním nemá nic společného.

Bylo skoro šest. Světlo se brzy změní. Teď byl prostor kolem něho pořád tichý, ačkoli vzdáleně k němu doléhal rachot vlaku na kolejích. Před ním čekalo plátno. A tak se chopil štětce a dal se do práce.

V podzemce byla poezie. Nad řadami vyhloubených umělohmotných sedadel, na prázdných reklamních plochách mezi inzeráty na dermatology a paperbackové thrillery a společnosti, které slibovaly vysokoškolské diplomy poštou, se táhly dlouhé zalaminované listy plné básní: druhořadý Stevens a třetiřadý Roethke a čtvrtořadý Lowell, verše, které neměly nikoho zasáhnout, hněv a krása smrštěné v prázdné aforismy.

Nebo to DžejBí aspoň tvrdil. Byl proti těm básním. Objevily se, když začal chodit na střední školu, a posledních patnáct let si na ně stěžoval.

„Místo aby podporovali opravdové umění a opravdové umělce, dávají peníze partičce staropanenských knihovnic a teploušů v propínacích svetrech, aby vybírali tyhle sračky,“ křičel na Willema přes skřípání vlaku na lince F. „A všechno to jsou sračky ve stylu Edny St. Vincent Millayové. Nebo to jsou fakt dobří básníci, které vykastrovali. A všechno to jsou běloši, všiml sis toho? Co to má sakra znamenat?“

Následující víkend Willem zahlédl plakát s básní Langstona Hughese a hned to DžejBímu zavolal. „Langston Hughes?!“ zaúpěl DžejBí.

„Schválně, jestli to uhodnu – ‚Nesplněný sen‘, že jo? Já to věděl. Tahle sračka se nepočítá. A každopádně, kdyby něco opravdu vybuchlo, tu sračku by do dvou vteřin sundali.“

Tohle odpoledne má Willem před sebou báseň Thoma Gunna: „Jádrem jejich vztahu se zdají / debaty, zda ho vůbec mají.“ Pod to někdo černou fixou připsal: „Klídek, kámo, já taky nemůžu sehnat holku.“ Zavře oči.

Není vůbec slibné, že je unavený, ačkoli jsou teprve čtyři hodiny, směna mu ještě ani nezačala. Neměl si včera večer vyrazit s DžejBím do Brooklynu, jenže nikdo jiný s ním jít nechtěl a DžejBí tvrdil, že mu to Willem dluží, protože copak on zrovna minulý měsíc Willema nedoprovodil na příšernou one-man show, kde vystupoval Willemův kamarád?

A tak samozřejmě šel. „Čí je to kapela?“ zeptal se, když čekali na nástupišti. Měl příliš tenký kabát a ztratil jednu rukavici, takže kdykoli byl nucen nehybně stát v chladu, zaujímal takovou pozici, aby si uchoval co nejvíc tělesného tepla – paže si omotal kolem hrudi, ruce nacpal do podpaží, houpal se na patách.

„Josephova,“ odpověděl DžejBí.

„Aha,“ odpověděl. Neměl tušení, kdo je Joseph. Obdivoval felliniovské mistrovství, s nímž DžejBí zvládal svůj široký společenský okruh, v němž každý představoval člena komparsu ve výstředním kostýmu, a on, Malcolm a Jude tvořili klíčové, nicméně stále podřadné přívažky jeho vize – hlavní kamerovou službu nebo zástupce vedoucího výpravy –, které DžejBí jaksi samozřejmě považoval za odpovědné za to, že se celý podnik udrží v chodu.

„Hrajou hardcore,“ dodal DžejBí vstřícně, jako by to Willemovi mohlo pomoct, aby si Josepha zařadil.

„Jak se ta kapela jmenuje?“

„V tom to vězí,“ zašklebil se DžejBí. „Jmenuje se Placka smegmatu 2.“

„Cože?“ opáčil se smíchem. „Placka smegmatu 2? Proč? Co se stalo s Plackou smegmatu 1?“

„Chytila tripla,“ křikl DžejBí přes hřmot vlaku přijíždějícího do stanice. Starší žena poblíž nich se na ně zamračila.

Placka smegmatu 2 nehrála moc dobře, což nebylo překvapivé. Nebyl to taky ani žádný hardcore, spíš takové skáčko, hopsavé a kličkující („S jejich zvukem se něco stalo!“ zakřičel mu DžejBí do ucha během jedné z rozvláčnějších skladeb „Fantomová vagina 3000“. „Jo!“ zařval v odpověď. „Nestojí za nic!“). Uprostřed koncertu (připadalo mu, že každá píseň trvá snad dvacet minut) se mu začala točit hlava, jak z příšernosti té hudby, tak ze stísněného prostoru nacpaného lidmi, a začal se s DžejBím neobratně pohupovat a oba naráželi do svých sousedů a lidí kolem, až do sebe nakonec vzájemně drcali všichni, ale vesele, jako partička přimáznutých batolat. DžejBí ho chytil kolem ramen a smáli se jeden druhému do tváře. V takových chvílích miloval DžejBího bez výhrad, jeho schopnost a ochotu chovat se naprosto praštěně a pošetile, což by s Malcolmem ani Judem nikdy nešlo – s Malcolmem proto, že se navzdory tomu, že tvrdil opak, vždycky ohlížel na to, co je vhodné a správné, a s Judem z toho důvodu, že byl vážný.

A jasně, dneska ráno trpěl. Probudil se v DžejBího koutě Ezrova podkroví, na DžejBího nepovlečené matraci (opodál na podlaze DžejBí sám vlhce pochrupoval do hromady špinavého prádla páchnoucího rašelinou) a nebyl si úplně jistý, jak přesně se dostali zpátky přes most. Willem obvykle moc nepil ani se nesjížděl, ale když byl s DžejBím, občas se přistihl, že se nechová normálně. Byla úleva vrátit se na Lispenard Street, do tichého čistého bytu, kde slunce, které mezi jedenáctou a jednou nelítostně smažilo a peklo jeho část ložnice, už pronikalo oknem dovnitř, a Jude dávno odešel do práce. Nařídil si budík a okamžitě usnul, a když se probudil, měl akorát tak čas se osprchovat a spolknout aspirin, než musel spěchat na vlak.

Restaurace, kde pracoval, se proslavila jak jídlem – které bylo složité, ale nikoli zastrašující –, tak tím, že se tam personál moc neměnil a byl mimořádně vstřícný. V Ortolanu je učili chovat se příjemně, ale nikoli vlezle, přístupně, ale ne neformálně. „Nejsme rodinná restaurace,“ opakoval s oblibou jeho šéf Findlay, generální ředitel. „Usmívejte se, ale neříkejte hostům svoje jméno.“ V Ortolanu platila spousta takových pravidel: zaměstnankyně směly nosit snubní prstýnky, ale žádné jiné šperky. Muži nesměli mít vlasy delší než po ušní lalůčky. Žádný lak na nehtech. Strniště ne starší než dvoudenní. Knírky byly tolerovány případ od případu, stejně jako tetování.

Willem už pracoval v Ortolanu jako číšník skoro dva roky. Před Ortolanem pracoval o víkendech dopoledne a v týdnu přes oběd v hlučné a oblíbené restauraci v Chelsea jménem Digits, kde se ho zákazníci (skoro vždycky muži a skoro všichni starší, minimálně kolem čtyřicítky) ptali, jestli je v nabídce i on, a pak se tomu smáli, nestydatě a samolibě, jako by byli první, koho kdy napadlo položit mu tu otázku, a nedostal ji během jediné směny už pojedenácté nebo podvanácté. Přesto se vždycky usmál a odpověděl: „Jen jako dekorace.“ A oni na to: „Ale já bych stál o předkrm,“ a on se znovu usmál a oni mu na závěr dali slušné spropitné.

Findlayovi ho doporučil Roman, kamarád z vysoké a taky herec, který tehdy získal navracející se vedlejší roličku v jednom nekonečném seriálu a dal výpověď. (Docela váhal, jestli má tu roli přijmout, svěřil se Willemovi, ale co může dělat? Ty peníze jsou moc dobré na to, aby mohl odmítnout.) Willem byl za to doporučení rád, neboť kromě jídla a obsluhy Ortolan proslul rovněž – byť mezi mnohem menší skupinou lidí – pružnou pracovní dobou, zejména pokud si vás Findlay oblíbil. Findlay měl rád drobné brunetky s plochým hrudníkem a všechny typy mužů, pokud byli vysocí, hubení a – jak se proslýchalo – nebyli to Asiati. Někdy se Willem zastavil ve východu z kuchyně a sledoval ty nesourodé páry maličkých tmavovlasých servírek a vytáhlých vyzáblých číšníků, jak krouží hlavní jídelnou a vzájemně se míjejí v podivně obsazené sérii menuetů.

Ne všichni, kdo obsluhovali v Ortolanu, byli herci. Nebo přesněji, ne všichni v Ortolanu byli pořád ještě herci. V některých newyorských restauracích se z herce, který dělal v pauzách číšníka, pozvolna stával číšník, který byl kdysi herec. A pokud to byla dost dobrá, dost uznávaná restaurace, nešlo jen o naprosto přijatelnou změnu kariéry, ale byla to vlastně ta lepší možnost. Číšník z oceňované restaurace mohl pro kamarády sehnat rezervaci, na kterou se jinak čekalo dlouho, a mohl okouzlit kuchyňský personál, aby řečeným přátelům poslal jídlo zdarma (ačkoli jak Willem zjistil, okouzlit kuchyňský personál bylo obtížnější, než by se zdálo). Ale co může pro přátele udělat herec, který obsluhuje v restauraci? Opatřit jim vstupenky na další divadelní hru daleko mimo Broadway, kam si musíte brát na představení vlastní oblek, protože hrajete burzovního makléře, který možná je a možná není zombie, a produkce nemá peníze na kostýmy? (Přesně tohle musel udělat loni, a jelikož žádný oblek neměl, musel si půjčit jeden z Judeových. Jude měl nohy dobře o tři centimetry delší než on, takže dokud se ta hra uváděla, zakládal si kalhoty dovnitř a lepil lemy maskovací páskou.)

Dalo se snadno poznat, kdo v Ortolanu byl kdysi herec a teď je číšník z povolání. Ti profesionální číšníci byli především starší, precizně a důrazně prosazovali Findlayova pravidla a při večeřích pro personál vždycky okázale zakroužili ve skleničce vínem, které jim nalil na ochutnání sklepmistrův asistent, a poté říkali věci jako: „Tohle se docela podobá tomu Linnea Calodo Petit Syrah, které jsi podával minulý týden, že, Jose?“ nebo „Chutná trochu minerálně, ne? To je z Nového Zélandu?“ Rozumělo se samo sebou, že je nebudete zvát na svoje představení – tam jste zvali jen kolegy herce-číšníky, a pokud někdo pozval vás, považovalo se za zdvořilé aspoň se pokusit přijít –, a rozhodně jste s nimi neprobírali konkurzy, agenty nebo cokoli podobného. Herectví bylo jako válka a oni byli veteráni: nechtěli na válku myslet a rozhodně o ní nechtěli mluvit s naivními zelenáči, kteří se pořád dychtivě hrnuli do zákopů, které pořád vzrušovalo, že jsou na frontě.

Findlay sám byl někdejší herec, ale na rozdíl od ostatních bývalých herců rád mluvil – nebo možná „rád“ není to správné slovo; možná by přesnější bylo prostě „mluvil“ – o svém minulém životě, či aspoň o jisté jeho verzi. Jak říkal, skoro, skoro se mu podařilo získat druhou hlavní roli v inscenaci hry Krásný pokoj zvaný den v Public Theatre (později jim jedna ze servírek prozradila, že v té hře byly pouze ženské role). Alternoval jednu roli na Broadwayi (nikdy nevyšlo najevo, v jaké hře). Findlay byl chodící kariérní memento mori, varovný příběh v šedém vlněném obleku, a ti pořád-herci se mu buď vyhýbali, jako by jeho konkrétní prokletí mohlo být nějak nakažlivé, nebo ho pečlivě studovali, jako by tím, že s ním zůstanou ve styku, mohli získat imunitu.

Ale v jakou chvíli se Findlay rozhodl herectví vzdát a jak k tomu došlo? Bylo to prostě věkem? Koneckonců byl starý: pětačtyřicet, padesát, tak nějak. Jak člověk pozná, že přišel čas, aby to vzdal? Je to ve chvíli, kdy je vám osmatřicet, a pořád jste nesehnali agenta (měli podezření, že tohle se stalo Joelovi)? Nebo když je vám čtyřicet a pořád máte spolubydlícího a jako číšník na částečný úvazek vyděláváte víc než ten rok, kdy jste se rozhodli, že budete herec na plný (věděli, že tohle se stalo Kevinovi)? Nebo když ztloustnete, zplešatíte a podstoupíte mizernou plastickou operaci, která nedokáže zamaskovat fakt, že jste tlustí a plešatí? Kdy sledovat svůj cíl přestane být statečné a začne to být pošetilé? Jak máte poznat, kdy toho nechat? V dřívějších dekádách, méně povzbudivých, s pevněji určenými pravidly (které díky tomu byly nakonec nápomocnější) by to bylo daleko jasnější: nechali jste toho, když vám bylo čtyřicet, nebo když jste se oženili, nebo když jste si pořídili děti, nebo po pěti letech, po deseti, po patnácti. A pak jste si sehnali opravdovou práci a herectví a vaše sny o divadelní kariéře ustoupily do pozdní části večera a rozpustily se v dějinách tiše jako kostka ledu ponořená do teplé vany.

Jenže tohle byla doba, která hlásala, že každý má naplnit svůj potenciál, doba, kdy smířit se s něčím, co nebyla tak úplně vaše první volba, působilo jaksi slabošsky a nečestně. Nějak se stalo, že podřídit se něčemu, co vypadalo, že se stane vaším osudem, už nebylo důstojné rozhodnutí, nýbrž projev zbabělosti. Přicházely chvíle, kdy tlak na osobní životní štěstí působil skoro nesnesitelně, jako by štěstí bylo něco, co by měl získat každý, a pokud jste se v honbě za štěstím dopustili nějakého kompromisu, je to jenom vaše vina. Bude Willem pracovat rok za rokem v Ortolanu, jezdit na konkurzy pořád stejným metrem, znovu a znovu a znovu zkoušet a jeden rok třeba popoleze jako housenka o píď vpřed, a ten pokrok bude tak nezřetelný, že se to skoro nebude dát prohlásit za pokrok? Sebere někdy odvahu to vzdát a dokáže poznat ten okamžik, nebo se jednoho dne probudí, podívá se do zrcadla a zjistí, že se z něj stal starý muž, který se pořád vydává za herce, protože má moc velký strach přiznat, že jím možná není, že jím možná nikdy nebude?

Podle DžejBího důvod, proč Willem ještě neprorazil, spočíval ve Willemovi. Jedna z oblíbených přednášek, které mu DžejBí dělal, začínala slovy „Kdybych vypadal jako ty, Willeme“ a končila slovy „A teď jsi tak hrozně rozmazlený tím, že se ti všechno dařilo tak snadno, že si myslíš, že se ti všechno prostě stane samo od sebe. A víš co, Willeme? Jsi krasavec, jenže tady jsou všichni krasavci a ty se prostě budeš muset trochu víc snažit.“

Ačkoli si myslel, že zrovna od DžejBího je trochu ironické vyčítat mu rozmazlenost – jen se koukněte na DžejBího rodinu, jak kolem něho všechny ty ženy kvokají, nosí mu oblíbená jídla a právě vyžehlené košile, obklopují ho oblakem komplimentů a náklonnosti; jednou zaslechl, jak DžejBí do telefonu říká matce, že by potřeboval, aby mu koupila další spodní prádlo, a že si ho vyzvedne, až přijde v neděli na večeři, k níž chce mimochodem grilovaná hovězí žebírka –, zároveň chápal, jak to myslí. Věděl, že není líný, ale po pravdě mu scházel ten druh ctižádosti, jaký měli DžejBí a Jude, zarputilé, vytrvalé odhodlání, které je v ateliéru či v kanceláři drželo déle než kohokoli jiného, které jim propůjčovalo trochu nepřítomný pohled. Kdykoli ten pohled viděl, napadalo ho, že nějaký zlomek jejich bytosti už žije v jakési vysněné budoucnosti, jejíž obrysy vykrystalizovaly pouze pro ně. DžejBího ctižádost poháněla touha po té budoucnosti, po tom, aby jí co nejrychleji dosáhl; soudil, že tu Judeovu motivuje spíše strach, že pokud nebude postupovat vpřed, mohl by nedopatřením sklouznout zpátky do své minulosti, do toho života, který opustil a o němž nikomu z nich nic neprozradil. A tuhle vlastnost neměli jenom Jude a DžejBí: New York byl plný ctižádostivců. Často to bývala jediná věc, kterou tu měli všichni společnou.

Ambice a ateismus: „Ctižádost je moje náboženství,“ sdělil mu DžejBí koncem jednoho pivního večera, a ačkoli Willemovi ta věta připadala trochu příliš divadelní, jako by si ji přítel nacvičil ve snaze dotáhnout k dokonalosti ten bezstarostný, ledabylý tón předtím, než dostane jednoho dne příležitost sdělit ji nějakému reportérovi, věděl taky, že to DžejBí myslí upřímně. Pouze tady jste se cítili nuceni ospravedlňovat, že se za kariérou neženete dost zuřivě; jenom tady jste se museli omlouvat za to, že věříte něčemu jinému než sobě.

New York v něm často vyvolával pocit, že mu schází něco zásadně důležitého, a že právě tento nedostatek ho navěky odsoudí k životu v Ortolanu. (Tohle cítil už na vysoké, kde si byl naprosto jistý, že je tím nejhloupějším studentem z ročníku a přijali ho jen na základě nějaké neoficiální kvóty jako zástupce divných-chudých-venkovských-bělochů). Soudil, že ostatní to taky vycítili, ačkoli se zdálo, že doopravdy to rozčiluje jenom DžejBího.

„Já u tebe někdy nevím, Willeme,“ sdělil mu DžejBí jednou tónem naznačujícím, že to, co o Willemovi neví, není dobré. To se stalo koncem minulého roku, krátce poté co Merritt, Willemův bývalý spolubydlící, dostal jednu ze dvou hlavních rolí v revivalové inscenaci Pravého západu mimo Broadway. Druhou hlavní roli hrál herec, který nedávno zazářil v oceněném nezávislém filmu a vychutnával si to krátké období, kdy byl uznávaný ve vážném divadle a zároveň se mu otvíral příslib více komerčního úspěchu. Režisér (což byl člověk, se kterým Willem toužil pracovat) slíbil, že do druhé hlavní role obsadí někoho neznámého. A udělal to: šlo jen o to, že tím neznámým byl Merritt, nikoli Willem. V posledním kole konkurzu se rozhodovalo mezi nimi dvěma.

Jeho přátele výsledek rozhořčil. „Vždyť Merritt vůbec neumí hrát!“ zaúpěl DžejBí. „Prostě jen stojí na jevišti, nechává se obdivovat a myslí si, že to stačí!“ Pak ti tři začali mluvit o hře, v níž Merritta viděli naposledy – byla to velmi okrajová, off-off-Broadway produkce La Traviaty s čistě mužským obsazením, zasazená na Fire Island v osmdesátých letech dvacátého století (Violettu – Merrittovu roli – přejmenovali na Viktora a zemřel na AIDS, nikoli na tuberkulózu) –, a všichni se shodli, že se na to skoro nedalo koukat.

„No, on vážně vypadá dobře,“ řekl Willem v chabém pokusu obhájit svého nepřítomného někdejšího spolubydlícího.

„Zas tak dobře ne,“ odsekl Malcolm s důrazem, který je všechny zaskočil.

„Willeme, ono se to povede,“ utěšoval ho Jude cestou domů z večeře.

„Jestli je na světě nějaká spravedlnost, tak se to povede. Ten režisér je imbecil.“ Jenže Jude nikdy nevyčítal Willemovi jeho neúspěchy; DžejBí to dělal vždycky. Nebyl si jistý, který z těch přístupů mu pomáhá méně.

Byl přirozeně vděčný za jejich rozhořčení, ale pravdou bylo, že si nemyslel, že by byl Merritt tak špatný, jak říkali. Rozhodně nebyl horší herec než Willem sám; vlastně byl nejspíš lepší. Později to sdělil DžejBímu, a ten odpověděl dlouhým mlčením, obtěžkaným nesouhlasem, než začal Willemovi kázat. „Já u tebe někdy nevím, Willeme,“ začal. „Někdy mi připadá, že ve skutečnosti vlastně herec být nechceš.“

„To není pravda,“ ohradil se. „Jenom si nemyslím, že každé odmítnutí je bezvýznamné, a nemyslím si, že každý, kdo dostane roli místo mě, toho dosáhl čistě proto, že měl štěstí.“

Následovalo další ticho. „Ty jsi moc laskavý, Willeme,“ pravil pak DžejBí temně. „Takhle to nikdy nikam nedotáhneš.“

„Díky, DžejBí,“ opáčil. DžejBího názory ho málokdy urazily – často míval pravdu –, ale přesně v tuhle chvíli se mu opravdu nechtělo poslouchat, co si DžejBí myslí o jeho nedostatcích, ani temné předpovědi ohledně své budoucnosti, které se vyplní, jestliže od základu nezmění svoji osobnost. Zavěsil, natáhl se na postel, ležel tam beze spánku, připadal si v pasti a litoval se.

Tak či tak, změnit osobnost nepřipadalo víceméně v úvahu – není na to už moc pozdě? Vždyť než se z něj stal laskavý muž, býval Willem laskavý chlapec. Všichni si toho všímali: jeho učitelé, spolužáci, rodiče spolužáků. „Willem je velice soucitné dítě,“ psali mu učitelé do slovních hodnocení, do těch hodnocení, na něž se pak jeho matka či otec jedinkrát, krátce a beze slova podívali, než je přihodili k hromádkám novin a prázdných obálek, které se měly odnést do kontejneru na papír. Když byl starší, začínalo mu docházet, že u ostatních lidí vyvolávají jeho rodiče překvapení, dokonce rozhořčení; jedna učitelka ze střední školy si před ním jednou nechala uklouznout, že vzhledem k Willemově povaze by čekala, že jeho rodiče budou jiní.

„Jak jiní?“ zajímal se.

„Víc přátelští,“ odpověděla učitelka.

Sám si nepřipadal nějak mimořádně velkorysý nebo neobvykle srdečný. Většina věcí mu šla snadno: sporty, škola, přátelé, dívky. Nebyl nutně milý; nesnažil se být s každým kamarád a nesnášel hrubost, malichernost a zlomyslnost. Byl pokorný a pracovitý, spíš snaživý než nadaný, jak věděl. „Musíš znát svoje místo,“ opakoval mu často otec.

Otec je znal. Willem si pamatoval, že když jednou pozdní jarní mrazy zabily v jejich oblasti množství právě narozených jehňat, udělala s jeho otcem rozhovor reportérka, která psala článek o tom, jak to postihne místní farmy.

„Jako rančer,“ začala, ale Willemův otec ji zarazil.

„Nejsem rančer,“ řekl a jeho přízvuk způsobil, že ta slova, stejně jako všechna jeho slova, vyzněla příkřeji, než měla, „jsem dělník z ranče.“ Měl samozřejmě pravdu, protože slovo rančer označovalo něco konkrétního – majitele půdy –, a podle této definice rančer nebyl. Ale v okolí žila spousta lidí, kteří tehdy taky neměli právo říkat si rančeři, a přesto to dělali. Willem nikdy neslyšel otce prohlásit, že by to dělat neměli – otec se nikdy nezajímal o to, co dělají nebo nedělají ostatní –, ale takové vyvyšování se nebylo pro něj ani pro jeho ženu, Willemovu matku.

Možná právě z toho důvodu měl Willem vždycky pocit, že ví, kdo a co je zač, a proto, jak se posouval dál a pak ještě dál od ranče a od svého dětství, cítil jen nepatrný tlak na to, aby se změnil nebo přetvořil. Byl hostem na vysoké, hostem na postgraduálu, a nyní je hostem v New Yorku, hostem v životech krásných a bohatých. Nikdy se nesnažil předstírat, že se pro takové věci narodil, protože věděl, že to není pravda; byl synem dělníka z ranče v západním Wyomingu a fakt, že odtamtud odešel, neznamená, že všechno, čím kdysi byl, se vymazalo, přepsalo vlivem času, zkušeností a blízkosti peněz.

Byl čtvrté dítě svých rodičů a jediné, které dosud žilo. Nejdřív měli dceru, Britte, která zemřela na leukémii, když jí byly dva roky, dlouho předtím, než se narodil Willem. To se stalo ještě ve Švédsku, kde jeho otec, který pocházel z Islandu, pracoval na rybí farmě. Tam se seznámil s jeho matkou, která byla Dánka. Pak se přestěhovali do Ameriky a narodil se jim chlapec, Hemming, který měl od narození mozkovou obrnu. A o tři roky později měli dalšího chlapce, Aksela, a ten zemřel jako nemluvně ve spánku bez jakéhokoli zjevného důvodu.

Když se narodil Willem, bylo Hemmingovi osm. Neuměl chodit ani mluvit, ale Willem ho miloval a nikdy na něj nemyslel jinak než na svého staršího bratra. Hemming se však dokázal usmívat a dělal to tak, že si zvedl ruku k obličeji, sevřel prsty do špičky a odtáhl si rty od dásní růžových jako azalky. Willem se naučil lézt a pak běhat a chodit – zatímco Hemming zůstával rok za rokem ve svém křesle –, a když byl dost starý a silný, tlačíval to těžké křeslo s tlustými, vzdorovitými pneumatikami (bylo určené k domácímu použití, ne k pojíždění po trávě nebo po nezpevněných cestách) po ranči, kde bydleli s rodiči v malém dřevěném domku. Na kopci nad nimi stál hlavní dům, dlouhý a nízký, s hlubokou verandou, která se táhla kolem dokola, a dole pod nimi pak stáje, kde rodiče trávili celé dny. Byl Hemmingovým hlavním pečovatelem a společníkem po celou střední školu; ráno vstával jako první, uvařil rodičům kávu a vodu na Hemmingovu ovesnou kaši a večer čekal u silnice na dodávku, která vozila jeho bratra zpátky z denního stacionáře vzdáleného hodinu jízdy. Willem si vždycky myslel, že na první pohled vypadají jako bratři – oba měli světlounké, zářivé vlasy po rodičích a otcovy šedé oči a oběma se po levé straně úst táhla rýha, jako prodloužená uvozovka, díky níž vypadali, že je snadno něco pobaví a každou chvíli se můžou usmát –, ale podle všeho si toho nikdy nikdo nevšiml. Lidé viděli jen to, že Hemming je na vozíku, že má ústa věčně otevřená do vlhké červené elipsy a jeho oči se často obracejí k nebi, jako by se upíraly na nějaký obláček, který vidí pouze on.

„Co tam vidíš, Hemmingu?“ ptával se ho někdy, když byli venku na večerní procházce, ale bratr mu pochopitelně nikdy neodpověděl.

Rodiče se o Hemminga starali efektivně a výkonně, ale nikoli, jak si Willem uvědomoval, příliš láskyplně. Když se Willem zdržel ve škole kvůli fotbalovému utkání nebo atletickému závodu, nebo když ho potřebovali na extra směnu v obchodě, kde brigádničil, čekala na Hemminga na konci příjezdové cesty matka, ona ho položila do vany a zase ho z ní vytáhla, nakrmila ho kaší z kuřete a rýže a vyměnila mu plenu, než ho dala spát. Ale nečetla mu, nemluvila s ním a nechodila s ním na procházky jako Willem. Když viděl, jak rodiče s Hemmingem jednají, trápilo ho to, částečně proto, že ačkoli se jim nedalo nic vytknout, šlo poznat, že považují Hemminga za svoji starost, ale už za nic víc. Později přesvědčoval sám sebe, že nic víc se od nich ani nedalo rozumně očekávat; všechno další by bylo čiré štěstí. Ale stejně. Přál by si, aby Hemminga milovali víc, jen o trošičku.

(Ačkoli by možná bylo příliš žádat po jeho rodičích lásku. Ztratili tolik dětí, že se možná nechtěli nebo nemohli dát cele těm, které měli nyní. Nakonec je jak on, tak Hemming opustí, ať už z vlastního rozhodnutí, nebo ne, a poté budou jejich ztráty úplné. Potrvá však několik desetiletí, než na to dokáže nahlížet takto.)

Když byl Willem ve druhém ročníku na vysoké, musel Hemming podstoupit operaci slepého střeva. „Říkali, že to zachytili na poslední chvíli,“ sdělila mu matka do telefonu. Její hlas zněl lhostejně a velmi věcně; neozývala se v něm žádná úleva, žádná úzkost, ale také v něm nezaznamenal – a musel se přimět, aby se nad tím zamyslel, přestože se mu do toho vůbec nechtělo, bál se toho – ani náznak zklamání. Hemmingova pečovatelka (místní žena, která byla placená za to, aby na něj dávala v noci pozor, když byl teď Willem pryč) si všimla, že si sahá na břicho a sténá, a dokázala z té lanýžovité bouličky pod žaludkem poznat, o co jde. Zatímco Hemminga doktoři operovali, všimli si výrůstku, několik centimetrů dlouhého, na jeho tlustém střevě, a provedli biopsii. Rentgen odhalil další výrůstky a ty se chystali taky odstranit.

„Přijedu domů,“ řekl Willem.

„Ne,“ odpověděla matka. „Tady bys nebyl nic platný. Jestli to bude vážné, dáme ti vědět.“ Když ho přijali na vysokou, jeho rodiče to spíš udivilo než cokoli jiného – ani jeden z nich nevěděl, že se tam hlásí –, ale nyní, když tam byl, byli pevně přesvědčení, že by měl vystudovat a nechat ranč co nejrychleji za sebou.

Jenže on v noci myslel na Hemminga, jak leží sám na nemocničním lůžku, jak je asi vyděšený a jak křičí a natahuje uši, jestli neuslyší bratrův hlas. Když bylo Hemmingovi jednadvacet, museli mu operovat kýlu a on plakal, dokud ho Willem nevzal za ruku. Věděl, že se tam musí vrátit.

Letenky byly drahé, mnohem dražší, než čekal. Díval se na jízdní řády autobusů, jenže to by tam jel tři dny a pak tři dny zpátky, a zrovna byl uprostřed semestrálních zkoušek, které musel udělat a dobře, pokud si má udržet stipendium, a kromě toho chodil taky do práce. Nakonec, když se v pátek večer opil, se svěřil Malcolmovi, a ten vytáhl šekovou knížku a vypsal mu šek.

„To nemůžu,“ vyhrkl okamžitě.

„Proč ne?“ zeptal se Malcolm. Dohadovali se o tom pořád dokola, až Willem nakonec ten šek přijal.

„Já ti to vrátím, to přece víš, že?“

Malcolm pokrčil rameny. „Neexistuje způsob, jak to můžu říct a nepůsobit přitom jako úplný kretén,“ odpověděl, „ale pro mě to vůbec nic neznamená, Willeme.“

Přesto pro něj bylo důležité, aby Malcolmovi ty peníze nějak vrátil, ačkoli věděl, že on si je od něj nevezme. To Judea napadlo, že by mohl bankovky strkat Malcolmovi rovnou do peněženky, a tak každých čtrnáct dní, když si nechal proplatit šek z restaurace, kde o víkendech pracoval, vždycky zastrčil dvě nebo tři dvacetidolarovky Malcolmovi do peněženky, zatímco spal. Nikdy se nedozvěděl, jestli si toho Malcolm vůbec všiml – utrácel peníze rychle a často za ně tři –, ale Willem z toho čerpal uspokojení a hrdost.

V mezičase tu však byl Hemming. Byl rád, že jel domů (matka si jen povzdechla, když jí oznámil, že přiletí), a rád Hemminga viděl, ačkoli ho vyděsilo, jak zhubl a jak sténal a naříkal, když ho ošetřovatelky dloubaly do oblastí kolem zašitých ran; musel pevně sevřít opěrky židle, aby se na ně nerozkřikl. Večer s rodiči jedli mlčky; skoro cítil, jak se odtahují, jako by se vyprošťovali ze života rodičů dvou dětí a chystali se odplout k nové totožnosti kdesi jinde.

Třetího večera doma si vzal klíčky od dodávky, protože chtěl zajet zpátky do nemocnice. Na východním pobřeží už bylo časné jaro, ale tady se tmavý vzduch téměř blyštěl mrazem a ráno trávu pokrývala tenká kůžička krystalů.

Když sbíhal po schodech, vyšel na zápraží otec. „Bude spát,“ řekl.

„Prostě mám pocit, že bych tam měl zajet,“ odpověděl Willem.

Otec se na něj podíval. „Willeme,“ řekl, „on ani nepozná, jestli tam jsi, nebo ne.“

Ucítil, jak ho pálí tváře. „Já sakra vím, že tobě na něm vůbec nezáleží,“ odsekl, „ale mně ano.“ Tehdy se poprvé na otce osopil a chvilku se pak nedokázal pohnout, vyděšený a napůl vzrušený očekáváním otcovy reakce, možností, že by se mohli pohádat. Otec se však jenom napil kávy, vrátil se dovnitř a dveře za ním tiše zaklaply.

Po zbytek jeho návštěvy byli všichni stejní jako vždycky; střídali se u Hemmingova lůžka, a když Willem zrovna nebyl v nemocnici, pomáhal matce s účetnictvím a otci s kováním koní. Večer se vracel do nemocnice a učil se tam. Četl Hemmingovi nahlas z Dekameronu, zatímco bratr hleděl na strop a mžikal, a zápolil s matematickou analýzou, a když příklady konečně vypočítal, zmocnila se ho skličující jistota, že to má všechno špatně. Ti tři se v matematické analýze naučili spoléhat na Judea, který příklady zvládal tak hravě, jako by přehrával arpeggia. V prvním ročníku se to Willem upřímně snažil pochopit a Jude s ním po několik večerů seděl a znovu a znovu to vysvětloval, ale jemu to šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven.

„Na tohle jsem prostě moc pitomý,“ prohlásil po jednom takovém sezení, které mu připadalo mnohahodinové a na jehož konci měl nutkání vyrazit ven a utíkat celé míle, tak byl naježený netrpělivostí a bezmocí.

Jude svěsil hlavu. „Nejsi pitomý,“ řekl tiše. „Já to jenom neumím dost dobře vysvětlit.“ Jude chodil na semináře teoretické matematiky, kam vás museli pozvat, abyste se mohli přihlásit; ostatní si nedokázali ani pořádně představit, co v nich dělá.

Ve zpětném pohledu ho překvapilo jen to, jak moc byl překvapený, když mu matka o tři měsíce později zavolala, že Hemminga museli napojit na přístroje. To bylo koncem května a on byl v polovině závěrečných zkoušek. „Nevracej se,“ řekla mu, vlastně mu to skoro nařídila.

„Nedělej to, Willeme.“ S rodiči mluvil švédsky, a teprve o mnoho let později, když ho švédský režisér, s nímž pracoval, upozornil, jak bezvýrazně zní jeho hlas, kdykoli přejde do toho jazyka, si uvědomil, že se podvědomě naučil hovořit s rodiči určitým tónem, prostým emocí a strohým, který musel být ozvěnou toho jejich.

Během následujících dní byl nervózní a zkoušky nezvládl moc dobře: francouzština, srovnávací literatura, jakobínské drama, islandské ságy, ta nenáviděná matematická analýza, všechno mu to splývalo. Pohádal se s přítelkyní, která už byla v posledním ročníku a měla promovat. Plakala; cítil se provinile, ale zároveň měl pocit, že tu situaci nemůže nijak napravit. Myslel na Wyoming, na přístroj, který vkašlává život do Hemmingových plic. Neměl by se vrátit? Musí se vrátit. Nebude se moct zdržet dlouho: patnáctého června se měli s Judem přestěhovat na prázdniny do pronajatého bytu mimo univerzitní areál – oba si našli ve městě práci, Jude měl dělat ve všední dny asistenta jednomu profesorovi klasických studií a o víkendech pracovat v pekárně, kde brigádničil i během školního roku, Willem měl pracovat jako asistent pedagoga v programu pro postižené děti –, ale předtím se všichni čtyři chystali strávit pár dní v domě Malcolmových rodičů v Aquinnah na ostrově Martha’s Vineyard, a Malcolm s DžejBím pak měli odjet do New Yorku. Večer volával Hemmingovi do nemocnice a nutil rodiče nebo některou z ošetřovatelek, aby mu přidrželi sluchátko u ucha, a mluvil na svého bratra, přestože věděl, že ho nejspíš neslyší. Ale copak to mohl nezkusit?

A potom, jednou ráno o týden později, zavolala matka: Hemming zemřel. Neměl, co by na to řekl. Nemohl se zeptat, proč mu nedala vědět, jak je situace vážná, neboť předem tak trochu tušil, že to neudělá. Nemohl říct, že ho mrzí, že tam nebyl, protože by na to neměla co říct ona. Nemohl se jí zeptat, jak jí je, protože nic, co by řekla, by nebylo dost. Měl chuť na svoje rodiče zařvat, uhodit je, aby od nich získal aspoň něco – nějaký propad do žalu, ztrátu vyrovnanosti, jakési uznání toho, že se stalo něco přelomového, že Hemmingovou smrtí přišli o něco zásadně důležitého a nezbytného pro své životy. Nesešlo mu na tom, zda to tak skutečně cítili, nebo ne: potřeboval jenom, aby to řekli, potřeboval vědět, že pod tím jejich neotřesitelným klidem něco leží, že někde uvnitř jimi protéká tenký proud bystré chladné vody, jež se hemží drobounkým životem: mřenkami a řasami a drobnými bílými kvítky, a všechno je to křehké a snadno ohrozitelné a tak zranitelné, že na to nelze pohlédnout a necítit přitom bolest a soucit.

Tehdy o Hemmingovi přátelům nepověděl. Odjeli do Malcolmova domu – bylo to krásné místo, nejkrásnější místo, jaké kdy Willem viděl, natož aby tam bydlel – a pozdě v noci, zatímco ostatní spali, každý ve vlastní posteli, ve vlastním pokoji s vlastní koupelnou (tak byl ten dům velký), se vykradl ven a celé hodiny chodil po pavučině cest, které dům obklopovaly, a nad ním zářil měsíc tak velký a jasný, až se zdálo, jako by byl z čehosi tekutého a zmrzlého. Na těch procházkách se usilovně snažil nemyslet na nic určitého. Místo toho se soustředil na věci, které viděl před sebou, a v noci si všímal toho, co mu ve dne unikalo: že je hlína na cestách tak jemná, až skoro připomíná písek, a zvedá se v malých obláčcích, když do ní šlápne, a že když prochází kolem, u keřů sebou tiše švihají tencí hádci v barvě stromové kůry a mizí pod nimi. Došel k oceánu a nad ním měsíc zmizel, zahalený potrhanými cáry mraků, a on na pár okamžiků vodu jenom slyšel, neviděl ji, a nebe bylo těžké a teplé vlhkostí, jako by tu samotný vzduch byl hustší, důraznější.

Možná takovéhle je být mrtvý, pomyslel si a uvědomil si, že to nakonec není tak hrozné, a cítil se lépe.

Očekával, že bude hrozné strávit léto poblíž lidí, kteří by mu mohli připomínat Hemminga, ale vlastně to bylo příjemné, dokonce mu to pomohlo. V jeho třídě bylo sedm žáků, všichni kolem osmi let a všichni těžce postižení; žádný nebyl příliš pohyblivý, a ačkoli část dne měla být podle plánu věnována snaze naučit je barvy a tvary, většinu dne si s nimi hrál: četl jim, postrkoval je po pozemcích školy, lechtal je peříčky. Během přestávky se dveře všech tříd otevřely na dvůr uprostřed a ten se zaplnil dětmi v tak rozmanitých postrojích na kolečkách a na lehátkách a ve vozících tolika druhů, až to občas znělo, jako by ho obsadil nějaký mechanický hmyz, jak všechny ty pomůcky skřípaly, vrčely a cvakaly naráz. Byly tu děti v kolečkových křeslech a děti na malých, zmenšených mopedech, které prskaly a klapaly po dlažbě želví rychlostí, a děti připoutané vleže na hladké kusy dřeva podobné zkráceným surfovým prknům na kolečkách, které se posouvaly po zemi na pahýlech končících u loktů, a pár dětí, které neměly vůbec žádné dopravní prostředky a seděly svým pečovatelům na klíně a ti jim dlaní podpírali šíji. Tyhle mu Hemminga připomínaly nejvíc.

Některé z dětí na motorkách a kolečkových prknech uměly mluvit a on jim velmi opatrně házel velké pěnové míče a pořádal kolem dvora závody. Vždycky začínal závod v čele smečky a běžel přehnaně pomalu (ačkoli ne tak přehnaně, aby působil příliš křiklavě směšně; chtěl, aby si myslely, že se opravdu snaží), ale v určitou chvíli, zhruba ve třetině trasy, předstíral, že o něco klopýtl, a dramaticky se svalil na zem a všechny děti ho se smíchem míjely. „Vstávej, Willeme, vstávej!“ volaly, a on to udělal, ale tou dobou se už dostaly do cíle a on tam dorazil jako poslední. Někdy ho napadalo, jestli mu závidějí tu pohyblivost, to, že může upadnout a zase vstát, a pokud ano, jestli by toho neměl nechat, ale když se na to zeptal svého poradce, ten se na něj jen podíval a řekl, že dětem připadá legrační a že by měl padat dál. A tak padal každý den a každé odpoledne, zatímco se žáky čekal, až si je rodiče přijdou vyzvednout, se ho ti, kteří uměli mluvit, ptali, jestli zítra upadne zase. „Rozhodně ne,“ tvrdil sebejistě a oni se hihňali. „To si děláš legraci? Myslíš, že jsem takové nemehlo?“ V mnoha ohledech to bylo dobré léto. Jejich byt byl kousek od MIT, patřil Judeovu učiteli matematiky, který trávil celé léto v Lipsku a účtoval jim tak zanedbatelný nájem, že se oba přistihli, že čistě z vděčnosti provádějí drobné opravy: Jude uspořádal knihy, které se na každém volném kusu místa tyčily do výše jako vachrlaté, roztřesené mrakodrapy, a zasádroval kus zdi, který se drolil vlhkostí ze zatékající vody; Willem utáhl koule na dveřích, vyměnil kapající těsnění a plovák na záchodě. Sblížil se s další asistentkou, dívkou jménem Candida, která studovala na Harvardu, a občas večer přišla k nim a všichni tři společně vařili velké hrnce špaget alle vongole a Jude jim vyprávěl o tom, co zažívá u toho svého profesora, který se s ním rozhodl komunikovat výhradně latinsky nebo starořecky, a to i v případě pokynů jako: „Potřebuju další svorky na papíry“ nebo „Prosím, postarejte se, aby mi dali zítra do cappuccina sójové mléko navíc“. V srpnu se jejich přátelé a známí ze školy (a také z Harvardu, z MIT, z Wellesley a Tuftsovy univerzity) začali trousit zpátky do města a někdy u nich jednu dvě noci přespali, než se mohli nastěhovat do vlastních bytů nebo pokojů na koleji. Jeden večer ke konci svého pobytu pozvali na střechu budovy padesát lidí a pomohli Malcolmovi připravit na grilu obrovské množství pečených mušlí – zakrývali kukuřičné klasy, škeble a slávky hromadami navlhčených banánových listů a druhý den ráno všichni čtyři sbírali z podlahy prázdné skořápky a vychutnávali si to kastanětové cvakání, které vydávaly, když je házeli do odpadkových pytlů.

Bylo to však rovněž léto, kdy si uvědomil, že se domů už nevrátí, že teď, když tam není Hemming, nemá smysl, aby on a jeho rodiče předstírali, že potřebují zůstávat spolu. Měl podezření, že oni to vnímají stejně; nikdy o tom spolu nemluvili, ale on nikdy necítil žádnou výraznou potřebu je zase vidět a oni ho k tomu nikdy nevybídli. Čas od času spolu mluvili po telefonu a jejich rozhovory byly jako vždycky zdvořilé, věcné a z povinnosti. Ptal se jich na ranč, oni se ho ptali na školu. V posledním ročníku dostal roli ve školním představení Skleněného zvěřince (obsadili ho pochopitelně do role pána, který přijde na námluvy), ale nikdy se jim o tom nezmínil, a když jim řekl, že by se neměli obtěžovat a jezdit na Východ kvůli jeho promoci, netrvali na tom: koneckonců to bylo ke konci období, kdy se hřebily klisny, a on si nebyl jistý, jestli by mohli přijet, i kdyby je té povinnosti nezprostil. Jeho a Judea o tom víkendu adoptovaly rodiny Malcolma a DžejBího, a když ti dva nebyli poblíž, našla se spousta dalších lidí, kteří je zvali na své slavnostní obědy, večeře a večery ve společnosti.

„Ale jsou to tvoji rodiče,“ říkával mu Malcolm zhruba tak jednou do roka. „Nemůžeš s nimi prostě přestat mluvit.“ Jenže lidé to udělat můžou a taky to dělají: on toho byl důkazem. Měl pocit, že je to stejné jako s jakýmkoli jiným vztahem – vyžaduje neustálou péči, oddanost a dohled, a pokud není ani jedna strana ochotná vyvinout takové úsilí, proč by neměl uchřadnout? Jediné, po čem se mu stýskalo – kromě Hemminga –, byl Wyoming jako takový, jeho výstřední plochost, stromy tak temně zelené, až se zdály modré, a ten cukrově-kobylincově-rašelinový pach koně poté, co ho člověk vyhřebelcoval na noc.

Když dělal postgraduál, oba zemřeli, ve stejném roce: otec v lednu na infarkt, matka v říjnu na mrtvici. Tehdy se domů vypravil – jeho rodiče byli sice starší, ale on úplně zapomněl, jak živí a neúnavní vždycky bývali, dokud neviděl, jak seschli a zmenšili se. Odkázali mu všechno, ale když zaplatil jejich dluhy – a to ho znovu vyvedlo z míry, protože si celou dobu myslel, že většinu péče a lékařských služeb pro Hemminga kryla pojistka, a nyní zjistil, že ještě čtyři roky po bratrově smrti vypisovali nemocnici každý měsíc obrovské šeky –, zbylo jen málo: něco hotovosti, pár akcií, stříbrný džbánek s těžkým dnem, který patříval jeho dávno mrtvému dědečkovi z otcovy strany, otcův snubní prsten, ohlazený časem, lesklý a bledý, a černobílý portrét Hemminga a Aksela, který nikdy předtím neviděl. Tohle si nechal a ještě pár dalších věcí. Rančer, který jeho rodiče zaměstnal, už dávno zemřel, ale jeho syn, který nyní ranč vlastnil, s nimi vždycky jednal slušně, zaměstnával je déle, než by od něj mohl kdokoli rozumně očekávat, a zaplatil i jejich pohřby.

Poté co zemřeli, se dokázal rozpomenout, že je přece jenom miloval a že ho naučili věci, jejichž znalosti si cenil, a že po něm nikdy nechtěli nic, co by nedokázal udělat či poskytnout. V okamžicích, kdy se necítil příliš velkoryse (a ty zažíval ještě před pár lety), přičítal jejich apatii, jejich smířlivé přijímání čehokoli, co dělal nebo nedělal, nedostatku zájmu: jaký rodič, zeptal se ho jednou Malcolm napůl závistivě a napůl soucitně, neřekne nic, když mu jeho jediné dítě (později se za to omluvil) sdělí, že chce být hercem? Ale nyní, když byl starší, dokázal ocenit, že nikdy ani nenaznačili, že by jim snad něco dlužil – ani úspěch, ani poslušnost, ani náklonnost, dokonce ani loajalitu. Věděl, že se otec ve Stockholmu dostal do nějakých problémů – nikdy se už nedozví, do jakých –, a to byl částečně důvod, který rodiče vedl ke stěhování do USA. Nikdy by po něm nežádali, aby byl jako oni; sami stěží chtěli být sami sebou.

A tak začala jeho dospělost, v níž se během posledních tří let hmoždil od břehu ke břehu v jezírku s bahnitým dnem. Stromy nad ním a kolem něho zastiňovaly světlo natolik, že neviděl, jestli to jezero, v němž se plácá, ústí do řeky, nebo je uzavřené a tvoří samostatný malý vesmír, v němž by mohl strávit celé roky, desetiletí – celý život – a nemotorně hledat cestu ven, která neexistuje, která nikdy neexistovala.

Kdyby měl agenta, někoho, kdo by ho vedl, ten člověk by mu mohl ukázat, jak uniknout, jak si najít cestu dolů po proudu. Jenže ho neměl, ještě ne (musel být dostatečně optimistický, aby si myslel, že jde pořád ještě o otázku „kdy“, a nikoli „jestli“), a tak zůstával ve společnosti dalších hledačů, kteří všichni pátrali po té nenalezitelné řece, díky níž hrstka šťastlivců opustila jezero a po níž se nikdy nikdo nechtěl vracet.

Byl ochotný čekat. Už čekal. Ale nedávno začal pociťovat, že se jeho trpělivost přiostřuje do čehosi plného třísek a ostrých hrotů, láme se na suché drobné kousky.

A přece – nepatřil k úzkostlivým lidem, neměl sklony k sebelítosti. Vlastně byly chvíle, kdy při návratu ze směny v Ortolanu nebo ze zkoušky na hru, kde za týdenní práci dostal plat tak směšný, že by si nemohl v té restauraci dovolit ani denní nabídku, vstupoval do bytu s pocitem, že něco dokázal. Jenom on a Jude by Lispenard Street mohli považovat za úspěch – neboť ačkoli na tom bytě odvedl tolik práce a ačkoli se v něm Jude tolik nauklízel, pořád to bylo smutné a jaksi kradmé místo, které jako by se stydělo nazývat se opravdovým bytem –, ale on se v takových chvílích přistihoval při myšlence: Tohle stačí. Tohle je víc, než jsem doufal. Být v New Yorku, být dospělý a stát na vyvýšené dřevěné plošině a odříkávat slova, která napsali jiní lidé! – byl to absurdní život, ne-život, život, jaký by si jeho rodiče ani jeho bratr pro sebe nikdy nevysnili, a on si o něm přesto mohl snít každičký den.

Pak se však ten pocit rozplynul a on zůstal sám a prohlížel si v novinách stránky věnované kultuře a četl si o jiných lidech, kteří dělali věci, na jaké neměl ani duševní obzor, aroganci či představivost, aby ho vůbec napadlo o nich snít, a v takových hodinách mu svět připadal nesmírně velký a to jezero prázdné a noc velmi temná a on zatoužil, aby byl zpátky ve Wyomingu a čekal na konci cesty na Hemminga, tam, kde jediná cesta, po které mohl jít, byla ta vedoucí zpátky k domu jeho rodičů, kde světlo ze zápraží zalévalo noc medovým přísvitem.

Nejdřív tu byl ten viditelný kancelářský život: čtyřicet lidí v hlavní místnosti, kde měl každý vlastní stůl, Rauschova kancelář s prosklenými stěnami na jednom konci, nejblíže k Malcolmovu stolu, Thomassonova kancelář s prosklenými stěnami na druhém. Mezi nimi: dvě stěny oken, jedna obrácená na Pátou Avenue, k parku na Madisonově náměstí, ta druhá s výhledem na Broadway, na ponurý šedivý chodník razítkovaný vyplivnutými žvýkačkami. Tento život existoval oficiálně jen od deseti ráno do sedmi večer, od pondělí do pátku. V tomto životě dělali, co se jim řeklo: upravovali modely, vytvářeli předběžné návrhy a překreslovali je, luštili Rauschovy tajuplné čmáranice a Thomassonovy jednoznačné, tiskacími písmeny napsané pokyny. Nemluvili. Nesdružovali se. Když přišli klienti, aby u velkého skleněného stolu uprostřed hlavní místnosti jednali s Rauschem a Thomassonem, ani nezvedli hlavy. Když byl ten klient slavný, což se stávalo stále častěji, skláněli se nad stoly tak nízko a byli tak potichu, že dokonce i Rausch začínal šeptat a jeho hlas se – pro změnu – přizpůsobil míře šumu v kanceláři.

A pak tu byl ten druhý kancelářský život, ten skutečný. Thomasson se beztak dostavoval stále méně často, a tak čekávali na Rauschův odchod a někdy museli čekat hodně dlouho; Rausch, navzdory všem svým večírkům a bratříčkování se zástupci tisku a vyjadřování názorů a cestování byl ve skutečnosti od povahy dříč, a přestože někdy odešel na nějakou akci (vernisáž, přednášku), mohl se ještě vrátit, a pak bylo třeba všechno chvatně přerovnat, aby se kancelář, do níž se vracel, podobala té, kterou opustil. Lepší bylo počkat na ty večery, kdy zmizel nadobro, třebaže to někdy znamenalo čekat až do devíti. Ochočili si Rauschovu asistentku, nosili jí kávu a croissanty a věděli, že se na její informace o Rauschových příchodech a odchodech můžou spolehnout.

Ale jakmile Rausch nějaký den definitivně odešel, kancelář se proměnila tak okamžitě a tak dokonale, jako se dýně proměnila v kočár. Pustili hudbu (všech patnáct se ve výběru pravidelně střídalo) a vytáhli jídelní lístky z donáškových restaurací a na všech počítačích se práce pro Ratstar Architects vcucnula zpět do digitálních složek, uložená ke spánku na noc, nemilovaná a zapomenutá. Dopřáli si pak hodinku flinkání, napodobovali Rauschův divný teutonský dunivý hlas (někteří z nich si mysleli, že ve skutečnosti pochází z Paramu a to jméno – Joop Rausch, copak tohle může nebýt falešné? – i ten výstřední přízvuk přijal, aby zamaskoval fakt, že je prachobyčejný nudný týpek z Jersey a jeho pravé jméno je nejspíš Jesse Rosenberg), předváděli Thomassonův zachmuřený pohled a to, jak měl ve zvyku pochodovat po délce kanceláře sem a tam, když se chtěl předvádět před společností, a štěkal jen tak do okolí (patrně na ně): „Jde tu o práci, panstvo! Jde tu o práci!“ Utahovali si ze svého hlavního architekta, Dominicka Cheunga, který měl talent, ale začínal být zahořklý (všem kromě něho bylo jasné, že z něj partnera nikdy neudělají, bez ohledu na to, kolikrát mu to Rausch a Thomasson slíbili), a dokonce i z projektů, na kterých pracovali: z neuskutečněného novokoptského kostela v Kappadokii, který měl být vytesán z travertinu; z domu bez viditelných konstrukčních prvků v Karuizawě, který nyní plakal rez na své bezvýrazné skleněné plochy; z muzea jídla v Seville, které mělo získat cenu, ale nedostalo ji; z muzea panenek v Santa Caterině, které nikdy žádnou cenu dostat nemělo, ale získalo ji. Dělali si legraci z prestižních škol, které vystudovali – z MIT, Yaleu, RISD, Kolumbijské, Harvardu –, a z toho, že ačkoli je všechny pochopitelně varovali, že jejich život bude po léta drsný a bědný, si všichni do jednoho mysleli, že právě oni budou výjimka (a i nyní si to všichni do jednoho potají pořád mysleli). Smáli se tomu, jak málo vydělávají, tomu, že je jim dvacet sedm, třicet, dvaatřicet, a pořád bydlí u rodičů, se spolubydlícím, s přítelkyní, která pracuje v bankovnictví, s přítelem, který pracuje v nakladatelství (bylo velmi smutné muset se přiživovat na partnerovi, který pracuje v nakladatelství, protože vydělává víc než vy). Vychloubali se tím, co by dělali, kdyby nevsadili na tuhle mizernou branži: byli by kurátory (patrně jediné povolání, kde byste vydělávali ještě méně než tady), sklepmistry (no, takže druhé), majiteli galerie (třetí), spisovateli (dobře, čtvrté – zjevně nikdo z nich nebyl nastavený na vydělávání peněz, a to ani ve vlastní fantazii). Hádali se kvůli stavbám, které milovali, a těm, které nenáviděli. Diskutovali o výstavě fotografií v jedné galerii, o videoartové akci v jiné. Překřikovali se s názory na kritiky a restaurace, na filozofie a materiály. Soucítili se sebou kvůli známým, kterým se povedlo dosáhnout úspěchu, a škodolibě se radovali nad těmi, kteří obor opustili úplně a začali chovat lamy v Mendoze, případně se z nich stali sociální pracovníci v Ann Arboru či učitelé matematiky v Čcheng-tu.

Během dne si hráli na to, že jsou architekti. Čas od času se stávalo, že pohled nějakého klienta, pomalu rotující po místnosti, ulpěl na jednom z nich, obvykle buď na Margaret, nebo na Eduardovi, kteří byli nejpřitažlivější, a Rausch, který měl až nadpřirozený talent vycítit, že se pozornost přestala soustředit na něho, povolal vybranou osobu k sobě, jako by kynul dítěti, že se může připojit k večírku pro dospělé. „Ach ano, tohle je Margaret,“ řekl, když se na ni klient díval oceňujícím pohledem, podobným tomu, s nímž si před pár minutami prohlížel Rauschovu projektovou dokumentaci (kterou ve skutečnosti vypracovala Margaret).

„Ta mě jednou určitě vyžene z města.“ A pak se zasmál tím svým ubohým, nuceným chechtotem, který připomínal štěkání mrože: „Ach! Cha! Cha! Cha!“

Margaret se pokaždé usmála, pozdravila, a jakmile se otočila zády, udělala na ně na všechny obličej. Ale věděli, že si myslí to, co si mysleli všichni: Jdi do hajzlu, Rauschi. A: Kdy? Kdy tě nahradím? Kdy přijdu na řadu?

V mezičase jim nezbývalo než si hrát: po těch debatách, pokřikování a jídle se rozhostilo ticho a kanceláří se rozléhalo jen duté cvakání myší a vytahování osobní práce ze složek, její rozkládání na stole a pak zrnitý šelest tužek tažených po papíře. Ačkoli všichni pracovali ve stejnou dobu a využívali stejné firemní zdroje, nikdo se nikdy nezeptal, jestli se může podívat na dílo někoho jiného; jako by se kolektivně rozhodli předstírat, že neexistuje. Takže jste pracovali, kreslili vysněné stavby a ohýbali paraboly do vysněných tvarů až do půlnoci, a pak jste odešli, vždycky s tím stejným hloupým vtípkem: „Uvidíme se za deset hodin.“ Nebo za devět, nebo za osm, pokud jste měli vážně štěstí a ten večer jste toho udělali spoustu.

Dneska byl jeden z večerů, kdy Malcolm odcházel sám a brzy. I když náhodou odcházel společně s nějakým kolegou, nikdy nejeli stejným metrem; všichni bydleli na dolním Manhattanu nebo v Brooklynu, zatímco on na horním Manhattanu. Výhodou toho, že odcházel sám, bylo, že ho nikdo nezahlédne, jak si bere taxík. Nebyl v kanceláři jediný, kdo měl bohaté rodiče – Katharinini rodiče byli taky zámožní, a u Margaret a Fredericka si tím byl skoro jistý –, jenže on u svých bohatých rodičů bydlel, zatímco ostatní ne.

Mávl na taxi. „Roh Jednasedmdesáté a Lex,“ sdělil řidiči. Pokud byl řidič černoch, vždycky mluvil o Lexingtonské. Když černoch nebyl, býval upřímnější: „Mezi Lex a Park Avenue, blíž k Park.“ DžejBí to považoval v nejlepším případě za směšné, v nejhorším za urážlivé. „Ty si myslíš, že si budou myslet, že jsi víc gangsta, když jim namluvíš, že bydlíš na Lexingtonské, a ne u Park?“ ptal se. „Malcolme, ty jsi ale pitomec.“

Tenhle spor o taxíky byl jedním z mnoha, které s DžejBím během let svedl na téma černošství, a konkrétněji svého nedostatečného černošství. Jiná hádka o taxících propukla, když Malcolm (hloupě; tu chybu si uvědomil, hned jak ta slova pronesl) podotkl, že nikdy nemá problém sehnat v New Yorku taxík, a lidi, kteří si na to stěžují, možná přehánějí. To bylo ve třeťáku, když s DžejBím poprvé a naposledy navštívili každotýdenní schůzi Unie černošských studentů. DžejBímu málem vypadly oči z důlků, jak se zhrozil a naježil škodolibostí, ale když jiný kluk, namyšlený panák z Atlanty, Malcolmovi odsekl, že on zaprvé skoro není černý, zadruhé je duchem běloch a zatřetí kvůli své bílé matce nedokáže skutečně pochopit, čemu čelí opravdoví černoši, právě DžejBí ho začal zuřivě hájit – DžejBí se do něj sice vždycky navážel kvůli tomu, jak je jeho černošství relativní, ale nesnášel, když to dělal někdo jiný, a především ve smíšené společnosti, za jakou DžejBí považoval každého kromě Judea a Willema, a zejména jiné černochy.

Když se vrátil do rodičovského domu na Jednasedmdesáté (blíž k Park) a přetrpěl každovečerní rodičovský výslech, prováděný halekáním z patra do patra („Malcolme, to jsi ty?“ „Jo!“ „Jedl jsi?“ „Jo!“ „Nemáš ještě hlad?“ „Ne!“), odvlekl se nahoru do svého doupěte, aby se opět zamyslel nad ústředními dilematy svého života.

Ačkoli DžejBí nebyl přítomen, aby vyslechl ten rozhovor v taxíku, provinilost a sebenenávist, kterou probudil, posunula rasu na první místo dnešního seznamu. Rasa znamenala pro Malcolma vždycky složitou otázku, ale ve druháku připadl na něco, co považoval za geniální únikovou cestu: není černoch; je post-černoch. (Postmodernismus pronikl do Malcolmova povědomí mnohem později, než se tak stalo u všech ostatních, neboť se hodinám literatury vyhýbal, jak to jen šlo, což byla jakási pasivní vzpoura proti matce.) Bohužel to vysvětlení nikoho nepřesvědčilo a nejméně ze všech DžejBího, kterého Malcolm tehdy začal považovat ani ne tak za černocha, jako spíš za proto-černocha, jako by černošství, podobně jako nirvána, byl zidealizovaný stav, do nějž se neustále snažil proniknout.

A každopádně si DžejBí rázem našel další způsob, jak Malcolma trumfnout, neboť právě v době, kdy Malcolm odhaloval postmoderní identitu, objevoval DžejBí akční umění (kurz, kam tehdy chodil – „Identita jako umění: performativní proměny a současné tělo“ –, si oblíbil jistý typ kníratých lesbiček, které Malcolma děsily, ale z nějakého důvodu se na DžejBího lepily). Práce Lee Lozanové ho uchvátila natolik, že se rozhodl předvést jako svůj semestrální projekt poctu této umělkyni s názvem Rozhodni se bojkotovat bělochy (Podle Lee Lozanové) a přestal mluvit se všemi bílými. Napůl omluvně, ale převážně hrdě jim svůj plán jednou v sobotu vysvětlil – že od půlnoci toho večera přestane úplně mluvit s Willemem a objem své konverzace s Malcolmem sníží na polovinu. Jelikož Judeova rasa byla nejasná, bude s ním mluvit dál, ale omezí se na hádanky či zenové kóany, aby tak zohlednil neodhalitelnost jeho etnického původu.

Malcolm poznal z pohledu, který si Jude s Willemem vyměnili, sice krátkého a bez úsměvu, ale – jak si podrážděně povšiml – plného významu (vždycky měl podezření, že ti dva udržují ještě jakési další přátelství nad rámec toho společného, takové, z něhož je on vyloučen), že je to pobavilo a jsou ochotní DžejBímu vyhovět. Pokud šlo o něj, soudil, že by měl být vděčný za období, které by mu mohlo dopřát od DžejBího jistou pauzu, ale nebyl vděčný a nepobavilo ho to: naštval se, jednak kvůli tomu, jak lehkovážně si DžejBí zahrává s rasou, jednak proto, že využívá tenhle pitomý, záludný projekt (za který nejspíš dostane jedničku), aby komentoval Malcolmovu vlastní identitu, do které mu teda fakt vůbec nic nebylo.

Bydlet s DžejBím za podmínek daných jeho projektem (a vážně, copak někdy byla chvíle, kdy nepřizpůsobovali svoje životy DžejBího vrtochům a rozmarům?) bylo nakonec velmi podobné bydlení s DžejBím za normálních okolností. Fakt, že omezil rozhovory s Malcolmem, nezmenšil počet situací, kdy ho žádal, jestli by mu nemohl něco koupit v obchodě nebo mu dobít kartu do prádelny, když už tam stejně jde, nebo jestli si může půjčit Malcolmův výtisk Dona Quijota do hodiny španělštiny, protože ten svůj zapomněl na pánských záchodcích v suterénu knihovny. Fakt, že nemluvil s Willemem, také neznamenal, že neprobíhala spousta neverbální komunikace, nemluvě o hromadách textů a načmáraných vzkazů („V Rexu dávají Kmotra – jdeš?“), které mu předával, a Malcolm si byl naprosto jistý, že takhle to Lozanová určitě nemyslela. A jeho chabě ioneskovské dialogy s Judem se znenadání rozplývaly, když potřeboval, aby mu Jude udělal úkol z matematické analýzy, a tehdy se Ionesco prudce měnil v Mussoliniho, zejména poté co si Ionesco uvědomil, že má ještě další sérii příkladů, do níž se vůbec nepustil, protože měl moc práce na pánských záchodcích v knihovně, a hodina začíná za třiačtyřicet minut („Ale pro tebe je to času dost, že jo, Judy?“).

A přirozeně, protože DžejBí byl DžejBí a jejich vrstevníci se stávali snadnou kořistí všeho, co bylo vtipné a jiskřivé, se o DžejBího malém experimentu psalo ve školních novinách a pak i v novém černošském literárním časopise s názvem Je tu kajícnost a stal se, na krátké únavné období, tématem, o němž v kampusu mluvili všichni. Taková pozornost oživila DžejBího již ochabující nadšení pro ten projekt – zatím uběhlo jen osm dní a Malcolm na něm občas viděl, jak skoro touží vrhnout se do rozhovoru s Willemem – a dokázal v tom vydržet ještě dva dny, než velkolepě uzavřel celý experiment jako úspěch a oznámil, že dokázal to, co si dokázat přál.

„A to bylo přesně co?“ zeptal se Malcolm neuváženě. „Že zvládneš bělochy otravovat úplně stejně, když s nimi nemluvíš, jako když s nimi mluvíš?“

„Hele, jdi do hajzlu, Male,“ opáčil DžejBí, ale líně, příliš vítězoslavný, než aby se pouštěl do hádky. „Ty to nemůžeš pochopit.“ A pak vyrazil za svým milencem, bělochem s tváří připomínající kudlanku nábožnou, který byl doktorandem na katedře chemie a vždycky se na DžejBího díval s vášnivým, zbožňujícím výrazem, z nějž se Malcolmovi dělalo trochu nevolno.

Tehdy byl Malcolm přesvědčený, že tahle rasová nejistota je jen dočasná, že je to čistě kontextový pocit, který se na vysoké probouzí u každého, ale potom vyprchá a bude slábnout tím víc, čím dál se od školy dostanete. Fakt, že je černoch, u něj nikdy nevyvolával žádnou výraznou tíseň ani hrdost, a pokud ano, tak velmi vzdáleně: věděl, že by měl chovat jisté pocity ohledně některých životních faktů (například taxikářů), ale toto vědomí u něj zůstávalo jaksi pouze teoretické, nebylo to nic, co by zažil na vlastní kůži. A přece bylo černošství významnou částí příběhu jeho rodiny, příběhu, který se vyprávěl znovu a znovu, až byl častým používáním dokonale oblýskaný: jak se jeho otec stal třetím černošským výkonným ředitelem ve své investiční firmě, třetím černošským členem správní rady té velmi bělošské chlapecké přípravky, kam Malcolm chodil, druhým černošským finančním ředitelem významné obchodní banky. (Malcolmův otec se narodil příliš pozdě na to, aby mohl být prvním černošským čímkoli, ale v koridoru, v němž se pohyboval – jižně od Šestadevadesáté a severně od Sedmapadesáté ulice; východně od Páté Avenue a západně od Lexingtonské –, byl pořád stejně vzácným úkazem jako káně rudoocasá, která občas hnízdila na cimbuří jednoho z domů naproti tomu jejich na Park Avenue.) Když vyrůstal, otcovo černošství (a patrně i to jeho) trumfovaly jiné, důležitější věci, faktory, které v jejich výseči New York City měly větší váhu než rasa: například významná role, kterou jeho žena hrála na manhattanské literární scéně, a především jeho bohatství. New York, který obýval Malcolm s rodinou, se nedělil podle rasových linií, ale spíše podle daňových pásem, a Malcolm vyrostl chráněný před vším, před čím ho peníze mohly ochránit, včetně bigotnosti jako takové – nebo se to tak aspoň ve zpětném pohledu jevilo. Vlastně teprve na vysoké byl skutečně nucen čelit rozmanitým způsobům, jakými černošství prožívali jiní lidé, a tomu – což ho možná zaskočilo ještě víc –, jak se rodinným penězům podařilo odtrhnout ho od zbytku země (ačkoli tohle vycházelo z předpokladu, že lze jeho spolužáky považovat za zástupce zbytku země, což pochopitelně možné nebylo). Dokonce i dnes, skoro deset let od chvíle, co se s ním seznámil, mu pořád dělalo potíže pochopit rozměr chudoby, v níž vyrůstal Jude – když mu konečně došlo, že ten batoh, s nímž Jude dorazil do školy, obsahoval doslova všechno, co na světě vlastnil, byla jeho nevíra tak pronikavá, že působila téměř fyzicky, a tak hluboká, že se o ní zmínil otci, a to neměl ve zvyku předkládat otci důkazy své naivity, ze strachu, že by tím vyprovokoval kázání o své naivitě. Ale tohle šokovalo i jeho otce, který dětství prožil v chudobě v Queensu – ačkoli oba jeho rodiče pracovali a každý rok dostával nové šaty –, to Malcolm vycítil, byť se to otec pokusil zamaskovat historkou o nouzi, kterou sám v dětství trpěl (něco o vánočním stromečku, který museli koupit až na Boží hod), jako by prožité útrapy byly nějaká soutěž, kterou byl pořád odhodlaný vyhrát, třebas tváří v tvář jasné a nezpochybnitelné převaze někoho jiného.

Nicméně rasa se jevila jako stále méně a méně definující rys, když od vaší promoce uběhlo už šest let, a ti lidé, kteří ji dosud chovali jako jádro své identity, působili tak trochu dětinsky a jaksi uboze, jako by se pořád drželi mladického okouzlení Amnesty International nebo hrou na tubu: zastaralé a poněkud trapné záliby v něčem, co dosáhlo svého naprostého vrcholu v přihlášce na vysokou školu. V jeho věku byly jedinými důležitými součástmi identity sexuální výkonnost, profesní úspěchy a peníze. A ve všech třech těchto oblastech Malcolm taky selhával.

Peníze odsunul stranou. Jednoho dne zdědí obrovskou částku. Nevěděl, jak moc obrovskou, a nikdy necítil potřebu se na to vyptávat, a nikdo nikdy necítil potřebu mu to sdělit, a díky tomu věděl, že je obrovská. Pochopitelně ne tak velká jako Ezrovo jmění – ačkoli možná ano. Jeho rodiče žili daleko skromněji, než by mohli, díky matčinu kvazisocialistickému, kvazibohémskému odporu k okázalému vystavování bohatství, takže on vlastně nikdy nevěděl, jestli bydlí mezi Lexingtonskou a Park Avenue, protože si nemůžou dovolit bydlet mezi Madisonovou a Pátou Avenue, nebo jestli tam bydlí proto, že matce by dům mezi Madisonovou a Pátou připadal příliš procovský. Jednoho dne bude vydělávat vlastní peníze, jistě. Ale nepatřil k těm bohatým dětem, které se kvůli tomu užírají. Bude se snažit vydělat si na vlastní živobytí, ale tohle není tak úplně na něm.

Sex a sexuální naplnění, to bylo něco, za co nicméně musel převzít odpovědnost. Nemohl svádět svoji absenci sexuálního života na skutečnost, že si zvolil branži s nízkými platy, nebo na to, že ho rodiče dostatečně nemotivují (nebo že by ano? Jako dítě byl Malcolm nucen snášet, jak se jeho rodiče vášnivě osahávali – často v jeho a Flořině přítomnosti –, a nyní ho napadalo, jestli v něm jejich na odiv stavěná výkonnost jaksi neutlumila veškerou soutěživost v této oblasti). Poslední vztah měl před více než třemi lety, se ženou jménem Imogene, která se s ním rozešla a stala se z ní lesba. Ani teď mu nebylo jasné, zda ho Imogene opravdu fyzicky přitahovala, nebo se mu prostě ulevilo, že má někoho, kdo dělá veškerá rozhodnutí, a on se jim ochotně podřizuje. Nedávno na Imogene narazil (byla to taky architektka, ačkoli působila ve veřejně prospěšné instituci, která stavěla experimentální nízkopříjmové bydlení – přesně ten typ práce, po níž by Malcolm měl toužit, jak si namlouval, ačkoli ve skrytu duše po ní netoužil) a laškovně jí řekl – měl to být vtip! –, že nedokáže potlačit domněnku, že ji k lesbismu dohnal. Jenže Imogene se naježila a sdělila mu, že ona byla vždycky lesba a zůstávala s ním jen proto, že jí připadal natolik sexuálně zmatený, že si myslela, že by ho mohla trochu poučit.

Jenže po Imogene už nikdo další nepřišel. Ach, co je s ním sakra v nepořádku? Sex, sexualita: tohle byly také věci, které si měl vyřešit na vysoké, což bylo poslední místo, kde byla podobná nejistota nejen tolerována, ale podporována. Když mu bylo něco málo přes dvacet, snažil se zamilovávat do různých lidí a zase se odmilovávat – do Flořiných kamarádek, do spolužaček, do jednoho z matčiných klientů, autora velmi literární, mírně autobiografické prvotiny o tom, jaké to je, být hasič se zmatenou sexuální identitou –, a přesto pořád nevěděl, kdo by ho tak mohl přitahovat. Často mu připadalo, že homosexualita (ačkoli myšlenku na ni zároveň nemohl vystát; připadalo mu, že podobně jako rasa patří na vysokou školu, že je to identita, kterou člověk může přijmout na nějaké období, než dostatečně vyzraje k řádnějším a praktičtějším oblastem) je přitažlivá převážně kvůli tomu, co ji doprovází, kvůli té sbírce politických názorů a kauz a výraznému zaměření na estetiku. Zdálo se, že postrádá zraněnost, pocit oběti a neutuchající hněv, které podle všeho obnášelo černošství, ale byl si jistý, že má zájmy, které by se po něm vyžadovaly, kdyby byl gay.

Namlouval si, že je už napůl zamilovaný do Willema, a v různých obdobích mu připadalo, že je zamilovaný i do Judea, a v práci se občas přistihl, že se upřeně dívá na Eduarda. Občas si všiml, že na Eduarda se upřeně dívá i Dominick Cheung, a tak se rychle ovládl, protože by se nejmíň ze všeho chtěl stát ubožáckým, pětačtyřicetiletým Dominickem, okukujícím zaměstnance firmy, kterou nikdy nezdědí. Před pár víkendy byl u Willema a Judea, pod záminkou, že si potřebuje něco přeměřit, aby jim mohl navrhnout knihovnu, a Willem se k němu naklonil, aby zvedl z pohovky měřicí pásmo, a náhle byla sama jeho blízkost na okamžik nesnesitelná a Malcolm se rychle vymluvil, že musí do kanceláře, a když spěšně odcházel, Willem za ním volal.

Opravdu odešel do kanceláře, Willemových esemesek si nevšímal a seděl tam u počítače, nevnímal složku, která se před ním otevřela, a znovu žasl nad tím, proč přijal práci v Ratstar. Nejhorší bylo, že odpověď byla tak nabíledni, že si tu otázku ani nemusel pokládat: práci v Ratstar přijal, aby udělal dojem na rodiče. V posledním ročníku architektury měl na vybranou – mohl se dát do spolku se dvěma spolužáky, Jasonem Kimem a Sonalem Marsem, kteří zakládali vlastní firmu s penězi vypůjčenými od Sonalových prarodičů, nebo mohl jít k Ratstar.

„To si děláš srandu,“ prohlásil Jason, když mu Malcolm sdělil, jak se rozhodl. „Uvědomuješ si, co to bude za život, dřít na takovém místě?“

„Je to skvělá firma,“ odpověděl zarytě, čímž papouškoval to, co prohlásila jeho matka, a Jason se zašklebil. „Totiž, je to skvělé jméno do životopisu.“ Jenže už když to říkal, věděl (a co hůř, obával se, že Jason to ví taky), že ve skutečnosti má na mysli, že je to skvělé jméno, kterým kolem sebe můžou jeho rodiče házet na večírcích. A jeho rodiče to opravdu rádi říkali. „Mám dvě děti,“ zaslechl Malcolm otce říkat komusi na slavnostní večeři na počest jednoho z matčiných klientů, „dcera dělá redaktorku u FSG a syn pracuje pro Ratstar Architects.“ Žena zamumlala něco pochvalného a Malcolm, který se tehdy snažil připadnout na způsob, jak otci sdělit, že chce dát výpověď, ucítil, jak v něm cosi ochabuje. V takových chvílích záviděl svým přátelům přesně to, kvůli čemu je kdysi litoval: skutečnost, že od nich nikdo nic neočekává, že jsou jejich rodiny naprosto obyčejné (nebo je vůbec nemají), to, že se při životní cestě řídí výhradně vlastními ambicemi.

A teď? Teď se o dvou z Jasonových a Sonalových projektů psalo v časopise New York a o jednom vyšel článek v The New York Times, zatímco on pořád dělá stejnou práci jako v prváku na architektuře a pracuje pro dva nabubřelé muže ve firmě, kterou nabubřele pojmenovali po nabubřelé básni Anne Sextonové, a pobírá za to směšný plat.

Na architekturu šel zjevně z toho nejhoršího možného důvodu: protože miloval stavby. To byla úctyhodná záliba, a když byl malý, rodiče mu dopřávali prohlídky slavných budov a památníků, kdykoli někam cestovali. Už jako kluk si pořád kreslil vymyšlené domy, stavěl vymyšlené budovy: poskytovaly mu útěchu a stávaly se schránkou – všechno, co nedokázal vyjádřit, všechno, co nedokázal rozhodnout, dokázal podle všeho vyřešit ve stavbě.

A za tohle se určitým podstatným způsobem styděl nejvíc: nikoli za své mizerné chápání sexu, nikoli za své zrádné rasové sklony, nikoli za svou neschopnost odloučit se od rodičů nebo vydělat si na živobytí nebo se chovat jako nezávislá bytost. Šlo o to, že když tam s kolegy po večerech seděli, každý ponořený hluboko do vlastních ctižádostivých vysněných staveb, zatímco jeden jak druhý kreslili a plánovali své nepravděpodobné budovy, on nedělal nic. Ztratil schopnost si cokoli představit. A tak každý večer, zatímco ostatní tvořili, kopíroval: kreslil stavby, které vídal na cestách s rodiči, stavby, které si vysnili a postavili jiní lidé, budovy, v nichž bydlel nebo jimi procházel. Znovu a znovu vytvářel to, co už bylo vytvořeno; ani se to nepokoušel vylepšovat, pouze to napodoboval. Bylo mu osmadvacet, představivost ho opustila, stal se z něho napodobitel.