Obsah

Zločiny na malém městě

Druhá vražda na faře

Slečna Marplová na Manhattanu

Rozplétání

Vánoce slečny Marplové

Otevřená mysl

Nefritová císařovna

Smrtící svatební den

I.

II.

III.

IV.

V.

Vražda ve Ville Rosa

Vražedné typy

Tajemství kyselé půdy

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Zmizení

O autorkách

AGATHA CHRISTIE

Slečna Marplová

DVANÁCT NOVÝCH PŘÍPADŮ

Naomi Alderman

Leigh Bardugo

Alyssa Cole

Lucy Foley

Elly Griffiths

Natalie Haynes

Jean Kwok

Val McDermid

Karen McManus

Dreda Say Mitchell

Kate Mosse

Ruth Ware

EUROMEDIA Group

Přeložili Jan Čermák, Hana Petráková a Veronika Volhejnová

Marple: Twelve New Stories

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE and the AC Monogram Logo

are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK

and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled SLEČNA MARPLOVÁ: DVANÁCT NOVÝCH PŘÍPADŮ

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8379-1

Romány se slečnou Marplovou

VRAŽDA NA FAŘE

MRTVÁ V KNIHOVNĚ

NENÍ KOUŘE BEZ OHÝNKU

OZNAMUJE SE VRAŽDA

SMYSLUPLNÁ VRAŽDA

KAPSA PLNÁ ŽITA

VLAK Z PADDINGTONU

PRASKLÉ ZRCADLO

KARIBSKÉ TAJEMSTVÍ

V HOTELU BERTRAM

NEMESIS

ZAPOMENUTÁ VRAŽDA

Povídkové soubory se slečnou Marplovou

TŘINÁCT ZÁHAD

POSLEDNÍ PŘÍPADY SLEČNY MARPLOVÉ

Slečna Jane Marplová, snad nejproslulejší literární představitelka amatérského detektiva a jedna z nejvydařenějších postav Agathy Christie, se v tištěné podobě poprvé představila v prosinci 1927 v povídce Úterní klub. Autorka se k tomuto pozoruhodnému stvoření vrátila v roce 1930 v románu Vražda na faře, aby – podle svých vlastních slov – „dopřála hlas i starým neprovdaným dámám“. Následovalo dalších jedenáct románů a několik povídkových souborů, jimž vévodil nejbystřejší mozek městečka St. Mary Mead. Úplně naposledy se slečna Marplová objevila v románu Zapomenutá vražda, který vyšel v říjnu 1976, tedy devět měsíců po autorčině smrti.

Agatha Christie si povšimla, že k ženám, a to především těm v pozdějším věku a stále svobodným, se často přistupuje povýšenecky, bývají přehlíženy a podceňovány. Jenomže nejprodávanější světová spisovatelka dobře věděla, jak málo toho venkovským starousedlicím unikne a že pod pláštíkem jejich uhlazených krajkových čepečků se může ukrývat ostražitá mysl, která je schopná přechytračit i ty největší kapacity Scotland Yardu. Neboť zlo se dá snadno vypozorovat jak v nejdrsnějších městských ulicích, tak v nejmalebnějších koutech Anglie. Lidská povaha je zkrátka lidská povaha – bez ohledu na to, kde se zrovna nacházíte. A tak se z pera Agathy Christie zrodila vskutku výrazná a nezapomenutelná hrdinka.

Zločiny na malém městě

Lucy Foley

„Občas si říkám, jestli se na malých městech neděje víc zločinů než v těch velkých.“

„Co tím myslíš, Jane?“ Prudence se podívala na svoji bývalou spolužačku, která seděla naproti ní se sklenkou třešňové brandy. Přívětivá teplá záře ohně z otevřeného krbu lichotivě zastřela známky vyššího věku. Jane Marplová se téměř nezměnila. V podstatných rysech vypadala stále jako za školních let. Rychlé, jakoby ptačí pohyby, bystrý zvídavý pohled a navíc inteligence, která působila klidným dojmem a vzbuzovala respekt.

Zrovna když otevřela ústa, aby odpověděla, ozvala se zvenku petarda následovaná sérií výkřiků, vřískotu a jekotu, které zněly jako zvuky z předpeklí. Někdo začal bubnovat. Dávné spolužačky neviděly ven, protože Prudencina služebná zatahovala závěsy přesně ve čtyři. Impozantní georgiánský Fairweather House stál na hlavní ulici městečka Meon Maltravers. Venku se teď za soumraku scházel dav připomínající pohanské shromáždění.

Když hluk z ulice trochu polevil, slečna Marplová navázala. „V metropolích i velkých městech se pochopitelně děje řada nejrůznějších přečinů. Noviny se snaží, aby veřejnosti neunikl jediný hrůzostrašný detail, ale já si nejsem tak úplně jistá, jestli se na anglickém venkově, na vsích a samotách neodehrává mnohem víc strašlivých činů než v metropolích.“

Prudence sešpulila rty. „No, tohle se Meon Maltravers netýká. Naše městečko je náramně úctyhodné místo.“

Meon Maltravers je malebná obec vystavěná podél strmých křivolakých uliček dlážděných kočičími hlavami. Domky s červenými střechami mají zdi z velkých pazourkových valounů. Je odtud závratný výhled přes celou zvlněnou krajinu South Downs směrem k pobřeží. Když slečna Marplová ten den ještě za světla dorazila, vypadalo městečko opravdu úctyhodně, ale teď se zahalilo do tmy a ulice se zrovna zaplnila další vlnou vřískotu a jekotu.

„Jsi si jistá?“ zeptala se slečna Marplová se zdviženým obočím.

„To je jen taková místní rozpustilá zábava,“ namítla Prudence a mávla rukou. „Naprosto neškodná, ale tys vždycky měla dost pochmurnou představivost, Jane.“

„Nejde o představivost, má milá. Byla jsem na vlastní kůži…“ Slečna Marplová chtěla říct „svědkyní“ a uvést několik případů za poslední dobu, ale zvenku se znovu ozvala menší exploze. Možná nešlo o nic hrozného a řeči o zločinnosti mohou uvést do rozpaků i tak odolné lidi, jako je Prudence.

A proto když nastala další chvilka klidu, řekla slečna Marplová: „Lidé si v menších městečkách vidí navzájem do talíře a z toho mohou pramenit nejrůznější nedorozumění a zášť. A pak musíme vzít v úvahu taky nudu. Žádná kina, divadla nebo restaurace, které by člověka vytrhly z každodenní jednotvárnosti. K některým strašným zločinům dojde prostě jen proto, že lidé nemají nic jiného na práci…“

Prudence se ušklíbla a rozhodným tónem prohlásila: „Mě tady přijali velice dobře, když jsem před patnácti lety přišla o chudáka George. To není samozřejmost, pokud uvážíme, že tady žil tolik let jako starý mládenec, než jsme se s Alice přistěhovaly.“ (Prudence už ve škole vystupovala značně autoritativně.)

Slečna Marplová se zadívala na krbovou římsu a zeptala se: „To je z té výletní lodi, viď?“

Na fotografii byla o něco mladší Prudence, Alice, její dcera z prvního manželství, a dnes už zesnulý George Fairweather. Tenkrát se slečna Marplová s Prudence viděla naposledy – na výletě po norských fjordech. George Fairwheather byl podstatně starší než Prudence a působil značně vetchým dojmem. Špatně chodil a pleť měl skvrnitou jako padavče. Co se Alice týče, pamatovala si ji jako pohlednou dívku oblečenou na svůj věk až příliš luxusně.

„Kde je Alice teď?“ optala se slečna Marplová.

„Ale jenom někde venku tady v okolí. Vždycky jsme k sobě měly blíž než většina matek a dcer. Provdala se za místního pozemkového vlastníka sira Henryho Tysona. Jsou tady v Meon Maltravers středem zájmu…“

Slečna Marplová si maličko odkašlala. „A ty ses opravdu zapojila do místního života? Podle mých zkušeností trvá nově příchozím v takovém malém městečku několik desítek let, než ho tamní lidé akceptují. Patnáct let je jako nic.“

„Jsem předsedkyní náboženské obce, Jane!“ prohlásila Prudence a narovnala se. Jako by se tím všechno vysvětlovalo. „A proti nové sbormistryni, která se přistěhovala jako poslední, jsem rozhodně stará garda. Pronajala si na předměstí dům U Jezevce, takovou obludnou rádoby uměleckou hrůzu. Povídají se o ní divné věci.“

„Jakého druhu?“ zeptala se slečna Marplová.

„Je to cizinka, Francouzka. Mladá nebo každopádně aspoň pod čtyřicet. Vlastně spíš v Alicině věku. Bývala prý celkem úspěšnou operní pěvkyní, ale pak snad měla nějaké problémy s hlasivkami a musela opustit scénu. No, trochu tady rozvířila stojaté vody. Nezadaná mladá žena…, víš, jak to chodí…, ale já si drbů samozřejmě nevšímám.“

Slečna Marplová přikývla. „Pochopitelně.“

„Jenže Christopher Palfrey, náš místní básník a velmi talentovaný tenor, právě vydal básnickou sbírku a věnoval ji ,Čarodějce písní‘. Umíš si představit, jak se to asi líbilo jeho manželce Annabelle, která má mimochodem k nějaké čarodějce dost daleko. Ona je taková socialistka, otravná, věčně má nějaké námitky proti těm nejrozumnějším návrhům na farní radě. Unavuje mě to. Pořád se jen rozčiluje, neusmála se celé týdny…, i když to není nic neobvyklého.“

„Pročpak se asi rozhodla, že se přestěhuje zrovna sem?“ nadhodila slečna Marplová. „Myslím ta sbormistryně. Svobodná cizinka? To je zvláštní, že přišla právě do takového odlehlého městečka, ne?“

„Není tak úplně odlehlé,“ namítla Prudence rázně. „Máme tu přímý vlak do Londýna. Po hlavní trati. Sama ses mohla přesvědčit.“

Slečna Marplová chtěla navštívit zahradu u Honningtonského sídla. Díky Diane Harmonové z jejich vesnice začala obdivovat japonské javory, zvlášť teď na podzim, kdy se nádherně vybarvily. Výlet se nedal stihnout za jeden den, ale slečna si od své plavby kolem norského pobřeží pamatovala, že Prudence bydlí poblíž. Napsala jí, jestli by se nemohly setkat. Ve škole nebyly zrovna nejbližší přítelkyně, ale Prudence slečnu Marplovou vždycky tak trochu fascinovala, a tak doufala, že návštěva bude zajímavá.

„No, každopádně se s Celií Beautempsovou dnes večer potkáš – s tou sbormistryní. Zkouška se koná v jejím domě, protože v kostele opravují střechu. A doufejme, že se uvidíš i s Alice – ona taky zpívá. Záleží, jestli se utrhne. Chovají s Henrym zvířata, pár ovcí a prasat,“ vysvětlovala Prudence a pak, snad aby to nevypadalo příliš obyčejně, dodala: „Henry je samozřejmě takový farmář džentlmen, ale musí zkrátka nějak vydělávat.“

„Takže dnes večer?“

„Ano! Koná se samozřejmě zkouška sboru. Copak jsem se o tom nezmínila? Musíme teď před adventem neustále opakovat.“

Takový plán na večer slečně Marplové příliš nevyhovoval. Raději by v klidu seděla u krbu a pletla. Právě se pustila do svetru se skotským vzorem pro synovce Raymonda. Chtěla ho mít hotový do Vánoc.

„Navíc si vzpomínám, že máš krásný soprán, Jane,“ řekla Prudence. „Čistý jako skřivánek. Takže kdyby ses chtěla přidat…“

„Od té doby, co jsem zpívala ve školním sboru, uběhla spousta vody, má milá. Úplně mi bude stačit, když si vás jenom poslechnu.“

V tu chvíli foukl prudký závan větru do komína a na předložce u krbu se rozprskla sprška jisker. Slečna Marplová se zahleděla do ohně, jako by v něm něco uviděla. Prudence si jejího pohledu všimla. „Vyhasíná! Hned zazvoním na služebnou!“

„Ne, ne,“ chtěla ji zarazit slečna Marplová jemným gestem ruky. „Je mi teplo.“

Prudence se přesto otočila, aby zazvonila. Za okamžik se objevila služebná. „Pár polen! A rychle.“ Slečna Marplová sledovala, jak se plameny zmocňují polínek, která služebná narovnala na oharky. Teď jí bude moc horko. Takhle to chodí, když je člověk na návštěvě. Slečna Marplová zásadně nespala mimo domov. V cizím domě nic není tak jako doma.

„To děvče je trochu přihlouplé,“ povzdechla si Prudence poté, co dívka odešla. „Dneska je opravdu těžké najít slušný personál.“

„Vzpomínám si, že totéž jsi říkala při našem posledním setkání, Prudence.“

„Určitě ano. George vždycky jednal se služebnictvem dost pošetile. Jednomu sluhovi zaplatil autoškolu a dceři své hospodyně zase školné, i když v jiných věcech docela škudlil. Řekl, že děvče je příliš nadané, než aby skončilo v kuchyni u nádobí. A taky zaplatil našemu komorníkovi dovolenou v Brightonu. Takovéhle věci jim podle mého jenom nasadí do hlavy nápady, které jsou nad jejich úroveň.“

Slečna Marplová si nemohla pomoct, ale tyhle řeči velké dámy z venkovského sídla jí připadaly směšné. Zvlášť od Prudence, dcery zelináře, která chodila do školy jen díky stipendiu a potom pracovala v několika nenáročných zaměstnáních – jako vychovatelka a knihovnice. Svého prvního manžela, mnohem staršího lékárníka, potkala, když u něj pracovala jako asistentka, a s Georgem se seznámila jako mladá vdova. Dělala mu sekretářku.

„Já jsem samozřejmě řadu služebných propustila,“ řekla Prudence, „když se Georgovy problémy se srdcem zhoršily, a nové jsem nenajala, protože držet si tolik personálu bylo zkrátka příliš nákladné… proboha!“ zarazila se uprostřed věty s pohledem upřeným na hodiny. „Raději půjdeme, nebo přijdeme pozdě.“

Za pár minut vyšly do mrazivého listopadového vzduchu a přitáhly si kabáty k tělu. Ocitly se tváří v tvář proudu maskovaných postav, které se hrnuly kolem předních dveří. Vypadaly jako z nějakého středověkého obrazu; démoni a ďáblové přišli, aby odnesli hříšníky. V krku je obě pálil štiplavý dým hořícího parafinu. Někteří účastníci hráli na bubny. Všichni nesli zapálené pochodně a několik skupinek třímalo nad hlavami papírové figuríny se zdeformovanými obličeji – obří hlavy s vyvalenýma očima, rudé hávy a kapuce katolických kardinálů. Obklopovala je zvláštní energie. Působila nebezpečně, přímo výbušně, jako by se měl každou chvíli vzduch kolem nich vznítit. Slečna Marplová se zastavila a zírala na ně. Ta podívaná ji fascinovala i znechucovala zároveň.

Prudence velitelsky mávla rukou, masek si nevšímala a nařídila: „Tudy.“

Musely se protlačit davem. Slečna Marplová několikrát ucítila, jak ji někdo strčil, a jednou si dokonce byla jistá, že ji nějaká ruka tvrdě šťouchla, aby uhnula. Měla co dělat, aby se udržela na nohou. Zdálo se, že těmhle lidem ani za mák nevadí, že se mezi nimi ocitly dvě starší dámy. Slyšela plápolavý hukot plamenů z parafinových pochodní nad hlavami masek a cítila jejich žár. Znepokojovala ji představa, že uvízly obklopeny těmito anonymními postavami, které se valily jako jeden muž, jako tlupa pochodující armády.

„Nerozumím tomu, Prudence,“ řekla slečna Marplová, když se jim podařilo přebrodit záplavu lidí a ocitly se na druhé straně ulice. „Noc Guye Fawkese byla před dvěma týdny. Na poli za St. Mary Mead pálili oheň. Doktor Haydock přinesl pár římských svící a farářova manželka Griselda Clementová dodala jakési kořeněné víno… jak se jen jmenovalo? Něco cizího… Glühwein, ano, tak se to jmenovalo. Výborné… snad trochu moc skořice. Dlouho jsem tam nezůstala, protože byla hrozná zima.“

„Ale tady v Meon Maltravers dělají všechno maličko jinak, trochu jako v Cornwallu. Dnešní radovánky nemají připomenout smrt party katolických rebelů, ale obětování sedmnácti protestantských mučedníků na hranici. Proto upalují ty figuríny kardinálů. Snad se dá říct, že jde svým způsobem o pomstu, i když o několik století později.“

„Pomsta,“ opakovala slečna Marplová polohlasem. „Pomsta a vyrovnávání účtů, to je další z věcí, se kterými se člověk setkává na malých, odlehlých místech.“

„No, i když jsou ty účty stovky let staré, účastní se této zábavy hlavně mladí. A řeknu ti, že náboženství s tím nemá nic moc společného,“ řekla Prudence a vrhla na maškarádu nesouhlasný pohled. „Vlastně se docela hodí, že máme zrovna dneska zkoušku církevního sboru. Vytvoříme baštu křesťanské počestnosti uprostřed toho pohanského běsnění.“

Pokračovaly ulicí dál směrem od hlučného davu, až se dostaly na předměstí.

„Tudy,“ naznačila Prudence. „Vezmeme to zkratkou přes les a dostaneme se rychle k domu zezadu.“ Vytáhla malou baterku a rozsvítila ji.

Ulice se zúžila v pouhou pěšinu uprostřed hustého lesního porostu. Záře pouličních lamp se téměř vytratila, ale měsíc v úplňku prozářil i propletené větve stromů a kužel světla z Prudenciny baterky poskakoval před nimi. Bylo teprve kolem páté hodiny, ale tady jako by už byla noc. Představa, že o pár set yardů dál leží ulice plné lidí, obchodů, hluku a světel, se zdála být téměř neuvěřitelná. Slyšely každý krok, každou zlomenou větvičku. Z podrostu se ozývalo šelestění nočních stvoření.

„Je to ještě daleko?“ zeptala se slečna Marplová a opatrně překročila vystouplý kořen, který se vynořil uprostřed pěšiny.

„Už jen kousek. Půjdeme zadním vchodem, protože je to blíž. Je tam i dlouhá příjezdová cesta, ale na tu se jde z druhého konce hlavní ulice. Za chvilku už uvidíš světla z domu. Madame Beautempsová je nechává svítit celé noci, což se moc nelíbí zdejším pozorovatelům ptáků. Tvrdí, že jim vyplašila jeden druh pištivé sovy. Pořádně jim zvedla mandle…“ zarazila se, protože vzduchem projelo jakési strašlivé zvířecí zaječení. Ještě dlouho se jeho ozvěna odrážela mezi okolními stromy.

„Zajímavé,“ prohlásila Prudence. „Zdá se, že tu nakonec nějaká ta pištivá sova přece jen zůstala. Kde jsem to skončila? Aha. Celia Beautempsová si znepřátelila taky skoro všechny členy sboru. Už jsem ti povídala o Palfreyových, viď? No a pak tu je plukovník Woodage, který zpívá bas, a ten nenávidí všechny Francouze. Měl syna, který přišel za války o obě nohy, když se snažil zachránit skupinu galských dezertérů. Kromě toho Celia z pochopitelných důvodů naštvala paní Prufrockovou, naši bývalou sbormistryni, která tu vedla zpěváky třicet let. Myslíme si, že reverend Peabody musí být v jejím područí, protože vystrnadil paní Prufrockovou z její pozice bez jakéhokoli varování.“

„Řekla bych, že má problémy spíš s reverendem než se svou nástupkyní.“

„Možná. A aby toho nebylo málo, ještě paní Prufrockovou urazila, když trvala na tom, že nemůže zpívat soprán, protože už nezvládne vyšší tóny. A pak je tu Gordon Kipling, zpívá také bas a je velitelem místních lovců. Je přesvědčený, že mu zabila tři psy. Dva dny poté, co si stěžovala na jejich štěkot (bydlí nedaleko, tamhle za těmi stromy). Sežrali jed na krysy a pošli. A pak…“

Vtom Prudence podivně zaječela. Všechno se zběhlo velice rychle. Naproti nim se zjevil maskovaný člověk a rychle se blížil. Nevšimly si té postavy, dokud nedošla těsně k nim. Jako kdyby se vynořila ze tmy. Neznámý na chviličku zaváhal, jako by se rozhodoval, kudy oběhne Prudence, která mu stála přímo v cestě. Pak slečna Marplová uviděla, jak se vymrštila ruka a Prudence padla na zem. Baterka odlétla, ozvalo se lupnutí a světlo zhaslo. Postava vmžiku zmizela. Zůstaly samy.

„Prudence!“ Slečna Marplová popošla ke své přítelkyni a pomohla jí s jistými obtížemi na nohy. „Jsi v pořádku? Nejsi zraněná?“

„Já – já nevím,“ odpověděla Prudence trochu roztřeseně. „Myslím… myslím, že jsem v pořádku. Jen… jen potřebuju chytit dech. On do mě strčil, Jane! Vidělas to?“

„Ano, ano. Viděla – něco strašného! Neměly bychom zavolat policii? Všimla jsem si na hlavní ulici policejní stanice…“

„Ne,“ řekla Prudence statečně. „Nechci dělat rozruch. Zlomeného nic nemám. A on už bude touhle dobou bůhví kde ztracený v davu. Toho nemůžou najít. Jen se tě chytnu za ruku.“ Celá ta záležitost Prudence kupodivu nevyvedla příliš z míry, ale ona měla vždycky pro strach uděláno.

Slečna Marplová se sklonila, aby zvedla baterku. Hned vedle ní přitom našla cosi, co připomínalo maličký světlý oblázek. Strčila si ho do kapsy.

Brzy došly k zadní části domu. Pronikaly k nim úryvky hudby. Slečna Marplová poznala slavnou árii madam Butterfly „Un Bel Di“. Všechna světla včetně těch venkovních byla rozsvícená a zářila do tmy. Dvoukřídlé prosklené dveře zely dokořán a v nich někdo nehnutě stál jako socha. Silueta se rýsovala na pozadí nasvíceného pokoje. Když došly blíž, rozpoznala slečna Marplová její rysy. Byla to mladá služebná a z jejího výrazu tuhla krev v žilách. Slečna Marplová okamžitě pochopila, že když zaslechly ten pištivý zvuk v lese, nešlo o sovu.

„Ach, paní. Paní… stalo se něco strašlivého.“

„Co se děje, děvče?“ zeptala se Prudence prakticky. Slečna Marplová si vzpomněla na její slova. Musíš s nimi jednat přísně. Dát jim najevo, kdo je tady paní. „No tak, děvče, ven s tím.“

Dívka ukázala třesoucím se prstem na místnost za sebou.

„Vím, že ji nesmím rušit, když je v pracovně. A hudba z gramofonu hrála tak hlasitě – nic jsem neslyšela. Museli přijít prosklenými dveřmi. Já… nemůžu tomu uvěřit.“

Velký pracovní stůl z ořechového dřeva zakrýval výhled na polovinu koberce. Nejprve zahlédly malé chodidlo obuté do zelené semišové botky. Pak, když obešly stůl, uviděly zbytek. Ženskou postavu téměř zakrýval okázalý šál ze smaragdového kašmíru. Zprvu se zdálo, že má vetkaný burgundově zbarvený vzor, ale při bližším pohledu se ukázalo, že jde o krev, a bylo jí hodně. Vsákla se do tkaniny z ošklivě vyhlížející rány, kterou ženě někdo zasadil těsně nad klíční kost. Byla evidentně mrtvá.

Tři ženy zůstaly v tichu ohromeně stát nad ležícím tělem. Slečna Marplová si všimla, že mrtvá drží v jedné ruce vzkaz. V druhé měla čistou obálku. Text napsaný tiskacími písmeny se dal přečíst i na dálku:

ZNÁM VÁS.

VÍM, KDO VE SKUTEČNOSTI JSTE.

ZAPLAŤTE, CO DLUŽÍTE, NEBO SE VŠICHNI DOVĚDÍ PRAVDU.

Slečna Marplová nedokázala odolat, aby si neprohlédla ruku držící obálku. Vždycky si všímala rukou. A taky nehtů. Nedávno se zapletla do případu, v němž nehty hrály roli. Teď zaznamenala, že nehty Celie Beautempsové jsou ošklivé, silné a nažloutlé. Takové nehty jí byly povědomé, jen si musela vzpomenout, odkud je zná. Vlasy měla mrtvá žena rozcuchané, drdol se částečně rozpadl. Slečna Marplová si všimla pod černou barvou šedavých odrostů.

„Zavolala jsi policii?“ zeptala se zostra Prudence služebné.

„Ne, paní… nevzpomněla jsem na to. Byla jsem v šoku…“ služebná si kroutila prsty.

„Jdi to hned napravit. Musí okamžitě přijet.“ Prudence se podívala na hodiny. „Půl šesté. Zbytek sboru dorazí každou chvíli.“

Na potvrzení jejích slov se ozvalo zabušení na dveře. Prudence poslala děvče, aby otevřelo. „Já zavolám policii.“

Slečna Marplová zůstala na chvíli s mrtvou sama. Usoudila, že bude mít trochu času, aby si v klidu prohlédla místnost, než nastane zmatek. Znovu se podívala na vzkaz a na obálku. Popošla ke stolu. Ležel na něm štůsek neotevřených obálek. Na řadě z nich bylo vytištěno POSLEDNÍ UPOMÍNKA. Vedle uviděla knihu poezie otevřenou na básni „Paní ze Shalott“.

Přešla ke stěně, na níž visely fotografie Celie Beautempsové z dob největší slávy, když vystupovala na různých scénách, a také diplom z Hudební školy Guildhall. Na krbové římse stála malá laciná plechovka a vedle ní drobná fotografie ženy v něčem, co vypadalo jako bílá čepice, ale nedalo se to říct s jistotou, protože obrázek byl starý a zplesnivělý.

Najednou pocítila, že už není v místnosti sama. Služtička se vrátila. Slečna Marplová teď jasně viděla, že dívka není jen šokovaná a vyvedená z rovnováhy tím, co v pracovně objevila, ale že je upřímně zdrcená.

„Kdo to jen mohl udělat?“ zeptala se s pláčem.

„Nevím, dítě,“ odpověděla slečna Marplová. „Ale my to zjistíme.“

„Byla to hodná paní. Ne jako některé jiné, pro které jsem pracovala. Chovala se ke mně hezky. Koupila mi pracovní rukavice a tak.“

„Zdá se, že na vás byla opravdu velmi hodná.“

„Byla milá, ale v Meon Maltravers o ní nemluvili pěkně. Strašlivě ji pomlouvali. Myslela si, že o ní někdo rozšiřuje lži, ale tvrdila, že účty se nakonec vyrovnají…“

Zarazila se. Do místnosti kdosi vpadl. Byl to bledý pohledný mladík. Když uviděl ležící tělo, ztuhl. Slečna Marplová odhadla, že může jít o básníka Christophera Palfreyho. V jeho patách vzápětí přispěchala vysoká žena s hranatým obličejem a poněkud nelítostným výrazem. To musí být jeho žena Annabelle. Hned za nimi následoval úhledný šedovlasý džentlmen s mohutným knírem a vojenským držením těla, drobná nevýrazná žena ve staromódních šatech a nakonec zdravě vyhlížející hezký muž ve středních letech oblečený v apartním tvídovém obleku, který mu byl maličko těsnější. Všichni nedočkavě nakukovali přes ramena ostatních se zvědavostí až chorobnou.

Bledá paní – pravděpodobně bývalá sbormistryně – tlumeně vykřikla. Jistě tím chtěla vyjádřit své zděšení, ale slečně Marplové to kupodivu znělo spíš jako zavýsknutí, jaká slyšela při ohňostroji v St. Mary Mead.

„Dobrý bože!“ vykřikl džentlmen v tvídovém obleku, kterého slečna Marplová tipovala na velitele lovců Gordona Kiplinga. „Někdo tu potvoru zabil!“

„Brzdi, brzdi,“ chlácholil ho muž s knírkem.

„Omlouvám se, plukovníku,“ řekl rychle Kipling a zdálo se, že ho jeho vlastní reakce překvapila stejně jako ostatní. „Ale je to zatracený šok.“

K jeho úlevě se pozornost shromážděných vzápětí soustředila na jiné pozdvižení. Místností zaznělo náhlé hluboké zasténání, které připomínalo spíš zvířecí zavytí než lidský hlas. Vyjadřovalo bezmeznou bolest. Christopher Palfrey u mrtvého těla padl na kolena. „Je mrtvá,“ zaúpěl tlumeně s rukama přitisknutýma na ústa. „Je mrtvá a já jsem ji zabil.“

Místnost v ohromení ztichla. A pak: „Panebože!“ řekla Annabelle Palfreyová. Popošla k manželovi a sevřela mu rameno drápovitou rukou, až jí zbělely klouby. „Vstaň, blázne bláznivá,“ zasyčela. „Okamžitě vstaň. Pamatuj na svoje srdce. Žádné rozčilování, říkal doktor Briggs.“ Sama ho vytáhla na nohy. Měla zarudlé tváře – snad ze zimy nebo z nedávného spěchu, anebo zkrátka jenom ze zlosti.

Pak si sama klekla vedle mrtvoly a zkusila nahmatat pulz na krku i na zápěstí. „Mám zdravotnický výcvik,“ utrousila přes rameno na vysvětlenou. „V roce 1918 jsem jezdila se sanitkou.“

Jenže tahle přehnaná péče taky vysvětlí otisky prstů na těle mrtvé, napadlo slečnu Marplovou.

„Zavolala jsem policii,“ řekla Prudence a rázně nakráčela do pracovny. „Měli by tu být každou chvíli. Stanice je pár minut jízdy odsud. Pojďte všichni ven. Je to tu morbidní.“

Za několik minut už zaslechli, jak na příjezdovou cestu zahnulo auto, a za chviličku se k nim připojili dva policisté. Vyšší z nich byl očividně nadřízený. Vypadal spíš jako policista z románů Raymonda Chandlera nebo z amerických noir filmů: úzká vystouplá čelist, dlouhý plášť, klobouk stažený do čela, oči zastíněné. Slečna Marplová ho podezírala, že se úmyslně obléká tak, aby tímto dojmem působil. Celkový dojem trochu kazil fakt, že když začal mluvit, ozval se silný sussexský přízvuk. „Jsem inspektor Eidel,“ představil se přítomným. „A rád bych vám všem položil několik otázek.“

O něco později zavedl mladší policista slečnu Marplovou jako téměř poslední ze všech vyslýchaných do menšího obývacího pokoje. Ukázal na křeslo naproti inspektoru Eidelovi.

„Jane Marplová,“ oznámil inspektor a odmlčel se, snad proto, že se slečna Marplová dívala z okna někam za něj, směrem k lesu. Proto o něco hlasitěji dodal: „SLYŠÍTE MĚ, MADAM?“

Slečna Marplová se maličko vylekala, pak se na něj zahleděla a pronesla: „Ano, naprosto zřetelně, děkuji.“

„Vaše přítelkyně mi řekla, že jste se dnes večer střetly v lese s maskovaným mužem. Šel z opačného směru – tedy od domu, po pěšině, která vede od zadního vchodu. Je to tak?“

„Ne tak docela,“ odpověděla slečna Marplová čile.

„Prosím?“

Slečna Marplová maličko sklonila hlavu, aby naznačila, že omlouvá jeho nechápavost. „Víte, nebyl to vlastně večer. Bylo zhruba pět hodin. V tuto roční dobu, když se tak brzo stmívá, člověk na čas snadno zapomene. Naprosto vás chápu…“

Inspektor Eidel si dost zprudka odkašlal. „Omlouvám se, madam, šlo jenom o slovní obrat…“

„Ale zdá se, že uvést tyto záležitosti hned na začátku přesně je dost důležité, viďte? Vy jako policista to pochopitelně víte. Slova jsou jen slova, ale mohou být velmi nebezpečná a zavádějící. Takže: ano, byla jsem tam dnes odpoledne a potkaly jsme maskovaného muže. Srazil moji přítelkyni dost hrubým způsobem na zem – velice šokující záležitost. Skoro bych řekla, že bezdůvodně hrubým.“

„Co tím myslíte?“

„Nejsem si tak docela jistá. Prostě to vypadalo obzvlášť surově, takhle povalit starou ženu, když ji stačilo prostě jenom obejít. Jako by se tím ten člověk snažil něco zdůraznit. Nemůžu pochopitelně říct, co to bylo.“

„No, slečno,“ řekl inspektor Eidel tónem, který připadal slečně Marplové blahosklonný, „hovoříme o osobě, která s největší pravděpodobností právě zavraždila ženu, takže se možná nemusíme divit. Ať to byl kdokoli, naneštěstí už nejspíš dávno zmizel v davu, který pochoduje ulicemi. Budeme muset…“

„Tím si nejsem tak jistá,“ přerušila ho slečna Marplová. „Oni by si pochopitelně přáli, abyste si právě tohle myslel, ale pokud předpokládáme že maskovaný člověk opravdu byl náš vrah – a já s vámi souhlasím, že si tento závěr můžeme dovolit, pak se mnoho lidí, s kterými se oběť nesnášela, nachází právě v tomto domě – soudím tak podle toho, co mi řekla Prudence. Chápete? To by byl přece skvělý nápad převléknout se za jednoho z těch mladých výtržníků. Potom stačil okamžik na to, aby ze sebe shodil kostým, ukryl ho někde v lese a vrátil se sem v normálních šatech na zkoušku sboru, jako by se nic nestalo. Takže pokud byste si chtěl poslechnout můj návrh, inspektore,“ inspektor Eidel si dobře uvědomoval, že nemá na výběr, „nechte prohledat les v místě, kde jsme s Prudence narazily na toho maskovaného útočníka, a soustřeďte se na jakékoli stopy, například části oblečení.“

Inspektor Eidel se otočil na mladšího kolegu, který seděl na okraji pohovky se zápisníkem v ruce. Dorozuměli se pohledy a mladík přikývl. „Zavolám na stanici v Honningtonu, jestli můžou postrádat pár lidí.“

Eidel se obrátil zpět na slečnu Marplovou. „V ruce té mrtvé ženy se našel vzkaz.“

„Ano, vím, viděla jsem ho. Byl to dost výhrůžný vzkaz.“

„Vy nejste odsud, viďte, slečno Marplová?“

„Ne, bydlím v St. Mary Mead. Slyšel jste o něm někdy? Není příliš známé. Je to taková malá, celkem okouzlující vesnička…“

„Takže předpokládám,“ přerušil ji Eidel, „když tedy nejste odsud, těžko byste mohla odhadnout, kdo ten vzkaz oběti poslal?“

„Ale já odpověď samozřejmě znám. Nikdo!“

„Prosím?“

Slečna Marplová znovu naklonila hlavu a řekla: „Obálka nám to pochopitelně prozrazuje.“

„Obálka nebyla nadepsaná, slečno Marplová.“

„Přesně tak! Nejen že nebyla nadepsaná – byla nedotčená. Nepoužitá. Což podle mého dokazuje, že ji nikdo neposlal. Ještě neměla svého adresáta. Tu zprávu napsala sama oběť. Někoho vydírala. A když byla zabita, právě se chystala ji poslat.“

Dlouho nikdo nepromluvil. Slečna Marplová slyšela, jak Eidel ztěžka dýchá ústy. Nakonec promluvil.

„Ještě něco. Dozvěděli jsme se od několika lidí, že slyšeli, jak Christopher Palfrey říká…“

Zadíval se na mladíka, který si odkašlal a přečetl zápis z bloku: „Je mrtvá a já jsem ji zabil.“

Eidel se obrátil na slečnu Marplovou. „Je to…“

„Ano, to je pravda. Tak to řekl.“

„Děkuji, slečno Marplová.“

„Jenže já si vůbec nemyslím, že šlo o přiznání. Tihle tvůrčí lidé – mám takového synovce, víte – oni mají ve zvyku vztahovat všechno na sebe a svoji práci.“

Eidel se zamračil. „Co tím konkrétně myslíte?“

„Palfrey nedávno věnoval sbírku básní Celii Beautempsové. Jedna báseň se jmenovala ,Paní ze Shalott‘. Poklona složená Tennysonovi, předpokládám – já mám Tennysona tak ráda, miluji básně, které se rýmují…, i když tím asi jenom dávám najevo, že jsem z viktoriánské doby.“ Slečna Marplová se zamračila. „Kde jsem to skončila? Aha! V té staré báji paní ze Shalott umírá, jak jistě víte. Myslím, že tady se právě projevil Palfreyho egoismus – určitě se myslí, že když nechal ve své básni Celii Beautempsovou zemřít, seslal na ni Osud. Domýšlivost uměleckého ducha. Můj synovec je stejný, a to jsem jeho milující teta.“

„Domýšlivost uměleckého ducha,“ opakoval Eidel chabě. „O… Osud?“

„A kromě toho Palfrey nemohl být tím maskovaným útočníkem.“

„Nemohl?“

„Ne, kvůli srdci samozřejmě!“

„Kvůli srdci?“

„Annabelle Palfreyová mu připomněla, že má slabé srdce, když se tak rozrušil nad mrtvolou. A já jsem si o tom popovídala s plukovníkem Woodagem, když jsme čekali na výslech. Řekl, že Palfreyho kvůli tomu zprostili aktivní vojenské služby. Moc by mě překvapilo, kdyby byl schopný takhle utíkat lesem.“

V místnosti se na dlouho rozhostilo ticho.

„Děkuji, slečno Marplová,“ řekl Eidel nakonec. „Myslím, že to by bylo všechno, co od vás potřebujeme. Pošlete nám laskavě…“ obrátil se na podřízeného.

„Gordona Kiplinga,“ ujasnil mladší strážník.

Slečna Marplová se vrátila k ostatním do jídelny. Všimla si, že stejně jako obývací pokoj a vlastně i všechny další místnosti v domě působí i jídelna nezabydleným, provizorním dojmem. Ve srovnání s okázalým zařízením Fairweather House tu bylo například velmi málo nábytku na tak velký prostor, málo obrázků na zdech a žádné koberce na dřevěných podlahách. U stolu seděli Prudence, Palfreyovi, paní Prufrocková, plukovník Woodage, a služebná. Po chvíli se vrátil z výslechu i Gordon Kipling.

Christopher Palfrey se tvářil stejně zoufale jako ve studovně, když poprvé zahlédl mrtvou. Seděl zhroucený k jedné straně, bledý v obličeji a lehce se třásl. Jeho žena, rovná jako svíce, ho nenápadně podpírala, protože jinak by se svezl na zem.

Slečna Marplová se posadila vedle Prudence, a protože nikdo nic neříkal, vyndala si pletení.

„Já jsem ji neměl rád,“ pronesl náhle do ticha plukovník. „Klidně to řeknu jako první. Vyložím karty na stůl. A podotýkám – dřív, než to řekne někdo jiný – že to nebylo tím, že šlo o Francouzku. Vlastně si myslím, že nebyla o nic víc Francouzka než já. Měla divný přízvuk. Ty její samohlásky zněly pochybně. Ne, neměl jsem ji rád, protože jsem z ní cítil něco… podrazáckého, něco falešného.“

Slečna Marplová zaznamenala maličké přikývnutí paní Prufrockové, bývalé sbormistryně. Vzpomněla si na slova ze vzkazu. Vím, kdo ve skutečnosti jste. Ale jestli bylo její tušení správné, a ona si byla jistá, že je, pak Celia Beautempsová obviňovala z podvodu někoho jiného. Plukovník Woodage pokračoval: „Mám rád lidi, kteří se vyjadřují upřímně. Téhle ženě jsem nevěřil, ale ne že bych jí přál smrt. Doufám, že najdou toho darebáka, který jí to udělal.“

„Zabila mi tři psy,“ připomněl Gordon Kipling. „Jsem si tím jistý. Někdo si možná mohl říct, že by si zasloužila…“

Dveře do jídelny se otevřely a plukovník se zarazil uprostřed věty.

Na prahu se objevil mladší policista.

„Rádi bychom pokračovali prohlídkou vašich osobních věcí,“ prohlásil trochu nervózně, spíš jako by se ptal, než oznamoval. „Pokud s tím budete souhlasit. Nemusíte se jí podrobit, ale… vaše odmítnutí bude bráno v úvahu při vyšetřování.“

Slečna Marplová se naklonila k Prudence. „Podle mě to znamená, že našli převlek. V lese. Ale ne vražednou zbraň.“

„Co tím myslíš, Jane?“

„Že vrah – a taky ten, kdo tě napadl – je někde tady. A Eidel si to nejspíš myslí také.“

Postupně byli znovu voláni jeden po druhém do obývacího pokoje. Slečna Marplová podala policistovi svou kabelku a čekala, než prozkoumá její obsah. Věděla, že v ní není nic víc než pletení, peněženka a čichací sůl – jako člověk pozdní viktoriánské doby ji měla stále po ruce, protože jeden nikdy neví, kdy se může hodit. Přesto jí připadalo poněkud ponižující, a dokonce i trochu znesvěcující, když se jí tito muži prohrabovali v osobních věcech. Po skončení prohlídky čekala venku, zatímco se Prudence podrobovala stejné proceduře. Pak mohly konečně odejít. Jenže právě když vycházely předními dveřmi, zaslechly cosi mezi výkřikem a zavytím. „Dejte ty ruce pryč! Jak si to dovolujete! Ruce pryč, vy hlupáci! Tohle je nehoráznost!“

„Annabelle Palfreyová,“ zkonstatovala Prudence a zastavila se ve dveřích.

Slečna Marplová maličko naklonila hlavu a řekla: „Ano. Předpokládám, že našli v její kabelce nůž a teď ji zatýkají.“

Prudence se na ni otočila: „Jane! Mohl mít Palfrey na mysli tohle, když říkal, že ji zabil? Uvědomil si, že se jeho žena dověděla o jejich vztahu a milenku zabila?“

Slečna Marplová se zrovna chystala odpovědět, když na ně dopadlo světlo dvou reflektorů. Rychle se k nim blížilo nějaké auto. Postupně zpomalilo a zastavilo. Vystoupila Prudencina dcera Alice a vypadala stejně krásně, jak si ji slečna Marplová pamatovala – dokonalý obrázek manželky venkovského farmáře-džentlmena. Hedvábný šál, elegantní tvídový kostýmek a perly kolem krku. Prudence se slečnou Marplovou se s ní šly přivítat.

„Nestihla jsem zkoušku?“ zeptala se. „Omlouvám se za zpoždění, ale naše peršanka si zranila tlapku…“ Z proutěného košíku na sedadle spolujezdce se ozvalo žalostné zamňoukání.

Zahlédla policejní auta, kterých už tu stálo několik, a vykulila oči. „Co se to tu u všech všudy děje?“

„Slečnu Beautempsovou našli mrtvou,“ řekla Prudence.

„Mrtvou?“

„Strašné,“ dodala Prudence zachmuřeně.

„A policie… už vědí, kdo to udělal?“ zeptala se.

„Nejspíš teď zrovna zatkli Annabelle Palfreyovou. Jane je přesvědčená, že u ní v kabelce našli nůž.“

V tu chvíli právě vyváděli jmenovanou z domu. Ruce měla spoutané za zády, vedli ji dva policisté. Kráčela s překvapivým klidem a důstojností, a to i v okamžiku, kdy jí policista položil ruku na hlavu, aby ji nasměroval na zadní sedadlo auta. Tři ženy v tichosti sledovaly akci. „Annabelle Palfreyová,“ řekla Alice, když policejní auto odjelo. „Jen si to představte! Ale člověk si to dokáže představit, viďte? Má v sobě cosi tvrdého a vypočítavého. Taková mužatka je to.“ Otočila se na matku a její přítelkyni. „Nasedněte. Odvezu vás zpátky do Fairweather.“

„Ne, děkuji,“ odmítla slečna Marplová. „Raději se projdu a vyčistím si hlavu.“

„Ale vždyť je taková zima! A navíc tu někde okolo může běhat vrah!“ Alice se tázavě podívala na matku a pak znovu na slečnu Marplovou.

„Jestli jde Jane zpátky pěšky, půjdu s ní,“ prohlásila Prudence.

„Klidně půjdu sama, nevadí mi to ani v nejmenším,“ namítla slečna Marplová.

„Trvám na tom,“ řekla Prudence a zavrtěla hlavou.

Alice odjela a obě starší dámy se vydaly domů delší cestou po hlavní silnici. Když uvážily, že se v lese setkaly s vrahem, neriskovaly tentokrát zkratku. Slečna Marplová se několikrát zastavila, aby se podívala na obou stranách do lesa, zatímco Prudence netrpělivě čekala na silnici. Ve Fairweather lehce povečeřely a šly si brzy lehnout. Slečna Marplová však nespala. Přemýšlela řadu hodin, dokud závěsy neproniklo do pokoje bledé svítání. Potom požádala o povzbuzující šálek čaje, který jí služebná přinesla do ložnice.

„Odnesla byste tento vzkaz inspektoru Eidelovi na policejní stanici?“ požádala děvče, které předchozí den obsluhovalo krb. „Povězte mu, že je to naléhavé.“

„Je to šokující,“ prohlásila Prudence při snídani, zatímco si mazala toast máslem a troškou marmelády. „Musím přiznat, že s Annabelle Palfreyovou jsem si nikdy nerozuměla, ale neřekla bych o ní, že vypadá na vražedkyni. Mělas pravdu, Jane! Na vesnici může koneckonců dojít ke zločinu.“ Elegantně upila ze svého šálku čaje.

„To jistě může.“ Slečna Marplová si opatrně namazala toast máslem. „Přesto si myslím, že Annabelle Palfreyová nemá se smrtí té ženy nic společného.“

„Opravdu?“ zeptala se Prudence a odložila šálek.

Slečna Marplová se zamračila. „Zaprvé nechápu, proč by si někdo dal všechnu tu práci s převlekem, ukrytím šatů v lese a tak dále a potom si nechal v kabelce vražednou zbraň. Předpokládám, že by bylo možné schovat kabelku pod kabát, ale proč se nezbavit taky nože? Bylo by to hloupé řešení, které mi vůbec nesedí k ženě, jakou jsem včera večer potkala. Na něco takového je příliš inteligentní.“

„A co si tedy myslíš?“

„Myslím, že je dobré začít od začátku, a to samotnou obětí. Víš, jakmile jsem uviděla ty její nehty, hned jsem si pomyslela, že tu něco nehraje.“

„Nehty?“ Prudence se znechuceně zašklebila.

„Uvědomila jsem si, že jsem se s něčím takovým už setkala. Ošklivé ztluštělé nehty, začervenalá kůžička kolem nich… a pak jsem si vzpomněla, že jedna moje služebná trpěla stejnou chorobou. Poslala jsem ji za doktorem Haydockem. Paronychium – zánět nehtového lůžka. Běžné onemocnění u domácích služebných, které tráví spoustu času s rukama v horké mýdlové vodě. Bez léčby může přejít v chronickou záležitost a trvat celá léta. Mezi slavnými sopranistkami se asi tak často nevyskytuje. Ale co když žila Celia Beautempsová jiným životem, než se stala zpěvačkou? Co když v minulosti dokonce pracovala jako služebná? A některý hodný mecenáš jí zaplatil studia zpěvu? Celia Beautempsová chodila na Školu hudby a herectví Guildhall v Londýně. Už to samotné mi připadá zvláštní – proč by Francouzka nestudovala ve své vlastní zemi? Francouzi jsou přece v těchto záležitostech tak snobští a vybíraví.“

Prudence zvedla svůj šálek s čajem a znovu upila.

„Mám pokračovat?“ zeptala se slečna Marplová.

Prudence naklonila hlavu.

„Takže já předpokládám, že ta stylizace do Francouzky byla součástí přestrojení. Plukovník se zmínil o ,pochybných samohláskách‘, ale stejně si myslím, že je snazší zakrýt původ z pracujících vrstev francouzským přízvukem než předstírat přízvuk anglické vyšší třídy.

Podle mého byla Celia Beautempsová – pokud je to její rodné jméno, o čemž silně pochybuji – služebnou, která se naučila zpívat díky velkorysosti štědrého mecenáše. Nezmínila ses včera o tom, že právě tvůj manžel George platil za podobná studia, ačkoli jinak byl značně skoupý? Šlo o dceru bývalé hospodyně, ne? A z Meon Maltravers by takové děvče mohlo ve volném čase snadno jezdit rychlíkem do Londýna a zpět.“

Prudence položila šálek, až podšálek trochu zadrnčel. „Co tím chceš přesně říct, Jane?“

„Jsem zkrátka přesvědčená o tom, že Celia Beautempsová je někdo, kdo má vztah k minulosti. K tvojí minulosti, Prudence. Někdo, o kom jsi doufala, že zmizel – zvlášť po smrti její matky. Myslím, že se sem vrátila, když jí potíže s hlasivkami přerušily kariéru. Doufala, že z tebe vymámí prostředky k životu. A tak tě vydírala. Ten vzkaz v její ruce se podobal tomu, který jsem zahlédla včera v krbu. Tys najednou hrozně rychle chtěla přiložit – doufala jsi, že jsem si papírku nevšimla a že rychle shoří.“

„To je absurdní,“ řekla Prudence tím nejrozhodnějším tónem. „Jaký by kdo mohl mít důvod, aby mě vydíral?“

„Předpokládám, že důvodem mohl být fakt, že jsi zabila svého druhého manžela a jejího bývalého zaměstnavatele,“ odpověděla slečna Marplová.

Prudence otevřela rozhořčeně ústa, ale slečna Marplová pokračovala.

„Když jsem viděla tu fotografii s vámi třemi, vzpomněla jsem si, jak křehkým, churavým dojmem George působil. Skvrny na kůži, téměř modřiny, zažívací potíže. A nakonec selhání srdce. Typické příznaky otravy arzénem.“

„Ale jak…“

„Ty barevné umělé květiny, které se nosily jako ozdoba na kloboucích: pamatuji si, jak jsem se jednou ptala modistky v Much Benhamu, kam se poděly ty krásné zelené listy – té barvě se říkalo Scheeleho zeleň. Vyprávěla mi o ubohých dívkách z továren, kde se barvily tyhle květiny, a o tom, jak byly čím dál nemocnější. Materiál, s nímž pracovaly, byl jedovatý. Skvrny na kůži, zažívací potíže, srdeční problémy – přesně jako u George.

Bývalá manželka lékárníka! Tys přesně věděla, jak to zařídit.

A sama jsi říkala, jak ses zbavila zaměstnanců, když George onemocněl. Abys ulehčila rodinnému rozpočtu, zdůvodňovala jsi to. Anebo aby ses zbavila potenciálních svědků.“

„To je absurdní. A ještě tvrdíš, že mám něco společného i se smrtí Celie Beautempsové? Vždyť jsem byla s tebou a slyšely jsme tu nešťastnici křičet, když ji někdo zabil. Sama jsi viděla, jak mě ten vrah srazil k zemi!“

Slečna Marplová přikývla. „Samozřejmě. A nůž by ani nebyl tvůj styl, Prudence. Jed ti vyhovuje mnohem víc. Moc chytře ses pokusila dostat mimo podezření! Být napadena vrahem – tím se jakoby vyloučilo jakékoli spojení mezi vámi dvěma. Ale taky jste si tímhle způsobem mohly předat vražednou zbraň. Chtělas ji dostat do kabelky Annabelle Palfreyové. Říkalas, že tě ve sboru pěkně rozčiluje – já si dobře pamatuji ze školy, jak jsi nesnášela, když s tebou někdo nesouhlasil. Takhle jsi mohla zabít dvě mouchy jednou ranou. Myslím, že když tě ta zamaskovaná postava strčila, předala ti nůž. A tys ho propašovala k Annabelle Palfreyové, když jsi vedle ní seděla v jídelně a čekali jsme na výslech. Jaký nůž to byl? Asi něco malého – možná nůž na dopisy té chuděry.“

„Tohle všechno je úplný nesmysl…“

Slečna Marplová však nemilosrdně pokračovala. „A teď se dostávám k tvému komplicovi. Cos to říkala o své dceři? ,Vždycky jsme k sobě měly blíž než většina matek a dcer.‘ Alice je vysoká – hodila by se na tu maskovanou postavu z lesa – ty sis ovšem dala záležet, abys ji policii popsala jako muže. A taky by byla schopná někoho zabít – žena chovatele prasat, ať už jde o džentlmena nebo ne – bude určitě vědět, jak podříznout krk.“

„Alice přijela autem, až když bylo po všem!“

„Ano, samozřejmě, přijela autem, ale já jsem si prohlédla les v okolí silnice. Je tam spousta temných a relativně prostorných ploch, kde se mohla schovat v autě, jakmile se zbavila převleku a došla lesem k silnici. Nikdo ji neviděl, auto nesvítilo. Riskovala, že by se mohla srazit s policií, která hledá převlek, ale bylo to dost daleko a kostým nebyl nijak důkladně schovaný, takže k tomu nedošlo. A pak mohla přijet k domu se svou historkou o kočce, protože věděla, že to nikdo nebude podrobně vyšetřovat.“

Slečna Marplová se odmlčela.

Následovalo dlouhé ticho. Velice dlouhé ticho, které těžklo a nabíralo tvar.

A pak Prudence vstala. V ruce držela nůž, kterým si mazala máslo na toast. Slečna Marplová se ani nehnula. V místnosti kromě nich dvou nikdo nebyl. A Prudence měla velice málo personálu…

Prudence obcházela roh stolu s nožem pevně sevřeným v dlani. Nebyl to sice její styl, ale slečně Marplové začínalo být jasné, že pod nátlakem nemusí zůstat až tak zásadová. Vstala a ustoupila o krok. Uvědomovala si, že Prudence, která se k ní blíží, by mohla provést nějakou hloupost.

Vtom zazněl zvuk domovního zvonku a pak se z chodby rozlehl mužský hlas se silným sussexským přízvukem. Prudence ztuhla. Slečna Marplová vydechla. Ani si neuvědomovala, že zadržuje dech. Maličká služebná otevřela dveře do jídelny a uvedla návštěvu.

„Dobré ráno, paní Fairweatherová.“ Eidel smekl a odhalil napomádovaný účes jako z noir filmů. „Rád bych vás pozval na stanici, abyste nám mohla odpovědět na pár otázek, jestli nemáte nic proti. Vaše dcera už sedí v autě. A kdybyste laskavě odložila tohle.“ Nedbale ukázal na nůž.

Prudence se narovnala.

„Nemáte žádný důkaz,“ prohlásila.

„Samotná oběť je dostatečný důkaz,“ promluvila slečna Marplová. „Nemám tušení, jak se ve skutečnosti jmenovala, ale určitě ne Celia Beautempsová. Beautemps ve francouzštině znamená totéž, co ,fair weather‘ v angličtině. To nás přivádí k tomuto domu: Dům Fairweather.“

„Bludná, nepodložená spekulace,“ řekla Prudence.

„A já mám Alicinu perličku, kterou jsem našla v místě, kde ji včera ztratila, když tě ,napadla‘,“ dodala slečna Marplová.

„Tu jsi mohla najít kdekoli!“ rozčilila se Prudence. „Už ve škole jsem si myslela, Jane, že mi závidíš, ale tohle…“

„Já jsem zvedla ten vzkaz,“ ozvala se najednou služebná. „Ten, co ležel v ohništi a včera ráno ho sem přinesla ta Francouzka.“ Podívala se na Prudence. „Pořád mi vyhrožujete, že mě propustíte, když“ – napodobila Prudencin zvonivý hlásek – ,když nepohneš kostrou, ty náno hloupá!‘ A tak jsem ten kus papíru sbalila dřív, než jsem přiložila, pro případ, že by se mohl hodit.“

Podala inspektorovi kousek papíru umazaný od sazí, ten si ho přečetl a otočil se na Prudence. „George Fairweather byl předpokládám váš manžel, že? Víte, madam, vy nemůžete prostě jen tak chodit a zabíjet lidi, kdykoli vás napadne,“ řekl s jemným jižanským přízvukem, jako by citoval repliku z filmu.

Prudence se protentokrát zřejmě nedostávalo slov.

„Tak tady to máš, Prudence,“ promluvila do ticha slečna Marplová. „Když se člověk špatně chová ke služebnictvu a podceňuje ho, riskuje. Ale řekla bych, že už ses poučila.“

Prudence odvedli a slečna Marplová ještě chvíli přemítala o zlu, které tentokrát nevzešlo z toho včerejšího pohanského rumraje v ulicích. Ne, bylo to odsud, z tohoto útulného a pohodlného obývacího pokoje v elegantním domě. O důvod víc, proč nepřespávat v cizích obydlích. Japonské javory byly skutečně úžasné, ale nakonec nestály za to.

Druhá vražda na faře

Val McDermid

Dojde-li na faře k jedné vraždě, je to neštěstí. Ovšem druhá vražda už vypadá jako mimořádná neopatrnost, nebo něco ještě mnohem horšího. Namítal jsem sice, že mrtvá služebná ve farní kuchyni není naše služebná, ale nebylo mi to nic platné. Skutečnost, že u nás pracovala na této pozici v minulosti, stačila, aby se klevetivé jazyky v St. Mary Mead rozjely naplno a s větší dychtivostí, než s jakou mrskají ocasy honicí psi, když ucítí lišku.

Navíc se moje žena nijak netajila tím, že nás Maryin odchod z našich služeb potěšil, což situaci ještě zhoršilo. Moje milá Griselda má celou řadu skvělých vlastností, ale takt, který by slušel farářově manželce, k nim nepatří. Musím však po pravdě přiznat, že kdokoli u nás večeřel, mohl dosvědčit doslova příšernou úroveň Maryina kuchařského umění.

Jednou dala do kastrolu vařit vejce a okamžitě na ně zapomněla. Voda se vyvařila, vejce explodovala a celý dům nasákl odporným sírovým puchem. „Představuji si, že takhle nějak asi páchne předpeklí,“ poznamenala s laškovným mrknutím naše sousedka slečna Marplová, když o něco později dorazila na oběd. Strop v kuchyni jsme museli nechat přemalovat třemi vrstvami barvy.