Obsah

Prolog

Květen 2019

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Červen 2019

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Třicátá devátá kapitola

Čtyřicátá kapitola

Čtyřicátá první kapitola

Čtyřicátá druhá kapitola

Čtyřicátá třetí kapitola

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Čtyřicátá pátá kapitola

Čtyřicátá šestá kapitola

Čtyřicátá sedmá kapitola

Červenec

Čtyřicátá osmá kapitola

Poděkování

Přeložila Naďa Funioková

A FLICKER IN THE DARK

Copyright © 2021 by Stacy Willingham.

All rights reserved.

Translation © Naďa Funioková, 2022

ISBN 978-80-242-8412-5

Mým rodičům Kevinovi a Sue.

Díky za všechno.

Kdo zápasí s nestvůrami, ať se má na pozoru, aby se při tom nestal nestvůrou. A hledíš-li dlouho do propasti, vhlédne pak propast i do tebe.

Friedrich Nietzsche

Prolog

Myslela jsem si, že vím, co jsou nestvůry.

Když jsem byla ještě malá, představovala jsem si je jako tajemné stíny číhající za oblečením pověšeným v mém šatníku, pod postelí, v lese. Fyzicky jsem za sebou cítila jejich přítomnost, přibližovaly se, když jsem se v záři zapadajícího slunce vracela ze školy domů. Nedokázala jsem ten dojem popsat, prostě jsem tak nějak věděla, že tam jsou. Mé tělo je dokázalo detekovat, vnímalo nebezpečí, jako když vás zasvrbí kůže, ještě než ruka dopadne na nic netušící rameno. Jako když si najednou uvědomíte, že za pocitem, jejž jste ze sebe nedokázali setřást, se skrývá pár očí zavrtávajících se vám zezadu do lebky, vyčkávajících za přerostlými větvemi keřů.

Jenže pak se otočíte, a ty oči nikde.

Vzpomínám si na hrbolatý povrch, na němž se mi podvrtávaly kostnaté kotníky, když jsem pořád rychleji kráčela po štěrkové cestě k našemu domu, zatímco se mi za zády vzdouvala oblaka výfukových plynů odjíždějícího školního autobusu. Stíny v lese tančily podle slunečních paprsků, jež probleskovaly mezi větvemi stromů, a má silueta se vypínala do výšky jako zvíře připravené ke skoku.

Pokaždé jsem se několikrát zhluboka nadechla a napočítala do deseti. Zavřela jsem oči a pevně stiskla víčka.

A pak jsem se dala na úprk.

Každý den jsem po tom pustém úseku cesty utíkala a náš dům v dálce jako by se stále vzdaloval a vzdaloval, místo aby se blížil na dosah. Mé tenisky vykopávaly do vzduchu trsy trávy a oblázky a prach, zatímco jsem závodila s… něčím. S tím, co bylo tam, co tam číhalo. Čekalo. Čekalo na mě. Občas jsem zakopávala o vlastní tkaničky, vždycky jsem ale doklopýtala po schodech až ke dveřím a vrhla se do hřejivého tepla tátovy náruče. V uchu jsem cítila jeho horký dech, když šeptal: Držím tě, držím tě. V prstech svíral husté prameny mých vlasů a mě z náhlé přemíry vzduchu pálilo na plicích. Srdce mi tvrdě naráželo do žeber a v mysli se mi formovalo jediné slovo: bezpečí.

Tak jsem to tehdy alespoň vnímala.

Poznávání strachu by měl být pomalý evoluční proces – postupný vývoj od Santa Clause v místním obchodním domě po bubáka pod postelí, od mládeži nepřístupného filmu, na který vás nechá koukat dívka na hlídání, až po muže skrývajícího se za ztmavenými skly v autě s naprázdno běžícím motorem, jehož upřený pohled na vás ulpí o maličko déle, než by bylo nutné, když kráčíte za soumraku po chodníku. Periferním viděním sledujete, jak se k vám zvolna přibližuje, cítíte, jak vám bušení srdce stoupá z hrudi přes krk až kamsi do prostoru za očima. Mělo by se jednat o studijní proces, pozvolnou progresi od jedné pociťované hrozby k další, přičemž každá následující učební látka v sobě skrývá reálnější nebezpečí než ta předchozí.

U mne to ale bylo jinak. Na mne dopadl koncept strachu s drtivou silou, jakou mé dospívající tělo do té chvíle nezažilo. Se silou natolik dusivou, až mě bolel každý nádech. A v tom okamžiku, ve chvíli dopadu, mi došlo, že se nestvůry neskrývají někde v lesích, nejsou to žádné stíny mezi stromy ani neviditelní tvorové číhající v temných koutech.

Ne, skutečné nestvůry se pohybují všem na očích.

Bylo mi dvanáct, když ty stíny začaly nabírat podobu, získávat tvář. Přestávaly být přízraky, dostávaly konkrétnější formu. Reálnější. Tehdy jsem si uvědomila, že nestvůry mohou žít mezi námi.

Konkrétně jedna nestvůra, jíž jsem se naučila bát se víc než těch ostatních.

První kapitola

Zašimrá mě v krku.

Napřed jen tak zlehka. Jako by mi po vnitřní straně jícnu odshora až dolů projel koneček ptačího pera. Zasunu jazyk co nejdál do hrdla a pokusím se poškrábat.

Nefunguje to.

Doufám, že na mě něco neleze. Nebyla jsem v poslední době s někým nemocným? S někým nachlazeným? Tohle se ovšem s jistotou říct nedá. Celé dny se pohybuju mezi lidmi. Žádný z nich nevypadal nemocně, jenže běžné nachlazení může být nakažlivé ještě dřív, než se projeví první symptomy.

Znovu se pokusím poškrábat.

Nebo by to mohla být alergie. Ambrozie je na abnormálně vysokých hodnotách. Přímo brutálních. Osm z deseti na stupnici alergenů. Větrníček mé aplikace na předpověď počasí zůstává neochvějně rudý.

Sáhnu po sklenici a napiju se vody. Před polknutím ji chvilku poválím v puse.

Pořád to nezabírá. Odkašlu si.

„Cože?“

Vzhlédnu k pacientce před sebou, která tam sedí tuhá jako prkno připoutané k mému obrovskému koženému polohovatelnému křeslu. Ruce se zaťatými prsty drží v klíně, tenké, lesklé linky na jinak dokonalé kůži jejich paží jsou stěží viditelné. Všimnu si náramku na jejím zápěstí, jenž je pokusem zakrýt tu nejošklivější jizvu, hlubokou, zubatou a nafialovělou. Pohupující se šňůra dřevěných korálků se stříbrným přívěskem ve tvaru kříže připomíná růženec.

Vrátím se pohledem k dívčinu obličeji, studuji její výraz, její oči. Žádné slzy, ale na ty je ještě brzy.

„Omlouvám se,“ nakouknu opět do svých poznámek, „Lacey. Jen mě trochu zaškrábalo v krku. Pokračuj, prosím.“

„Aha. Tak dobře. Každopádně jak jsem říkala… Prostě se občas hrozně naštvu, chápete? A ani pořádně nevím proč. Je to, jako by ve mně ten strach pořád rostl a rostl, a pak najednou prostě musím –“

Zadívá se na své paže a roztáhne je. Celé je pokrývají drobné řezné ranky, jako skleněná vlákna skrytá v pavučinách čar mezi prsty.

„Je to úleva,“ vysvětlí. „Pomáhá mi to se uklidnit.“

Přikývnu a přitom se usilovně snažím ignorovat škrábání v krku. Je čím dál tím horší. Možná za to může prach, napadne mě – je ho tu plno. Zalétnu pohledem k okennímu parapetu, k polici s knihami, zarámovaným diplomům na zdi. Všechny staví na odiv jemnou vrstvičku šedi lesknoucí se ve slunečních paprscích.

Soustřeď se, Chloe.

Obrátím se zpátky k dívce.

„A proč myslíš, že to tak je, Lacey?“

„Říkala jsem vám to před chvílí. Nevím.“

„Tak si zkus tipnout.“

Povzdychne si, odvrátí se a soustředěně se zahledí do prázdna. Vyhýbá se očnímu kontaktu. Slzy přijdou každou chvíli.

„Myslím, že to nějak souvisí s mým otcem,“ prohlásí nakonec. Spodní ret se jí zlehka zachvívá. Shrne si blond vlasy z čela. „Že odešel a tak vůbec.“

„Kdy od vás otec odešel?“

„Přede dvěma lety.“ Jakoby na povel vytryskne z jejího slzného kanálku osamělá kapka a klouže po pihovaté tváři. Nazlobeně si ji otře. „Ani se nerozloučil. Vždyť nám ani neřekl proč, do prdele. Prostě odešel.“

Přikývnu a udělám si další poznámku.

„Takže jsi na otce pořád hodně naštvaná kvůli tomu, že vás takhle opustil?“

Její ret se znovu zachvěje.

„Protože jsi mu nemohla říct, jaké pocity v tobě jeho chování budí, když se s vámi ani nerozloučil?“

Pokývne knihovničce v rohu, mně se její pohled nadále vyhýbá.

„Ano,“ řekne. „Takhle nějak to asi je.“

„A zlobíš se ještě na někoho dalšího?“

„Nejspíš na mámu. Vlastně ani nevím proč. Vždycky jsem to brala tak, že to ona ho odehnala.“

„Dobře. Ještě na někoho?“

Nic neříká, jen dloube nehtem do naběhlé kůže na ruce.

„Na sebe,“ zašeptá a ani se neobtěžuje setřít slzavá jezírka, která se jí hromadí v koutcích očí. „Že jsem nestála za to, aby zůstal.“

„Je v pořádku být naštvaná,“ uklidňuju ji. „Všichni se na někoho občas naštveme. Teď když se ti podařilo slovně vyjádřit, proč se zlobíš, můžeme společně zapracovat na tom, abys ten vztek dokázala o něco lépe zvládat. Abys ho zvládala, aniž by sis ubližovala. Co říkáš na tenhle plán?“

„Je to všecko na hovno, úplně pitomý,“ zamumlá.

„Co?“

„Všecko. On, tohle. Že jsem tady.“

„Co je pitomého na tom, že jsi tady, Lacey?“

„Neměla bych tu být.“

To už huláká. Nenuceně se opřu do židle a propletu prsty. Nechám ji se vykřičet.

„Jo, jsem naštvaná,“ pokračuje. „A co? Vždyť mě opustil táta, do prdele! Vykašlal se na mě. Víte, jaký je to pocit? Tušíte, jak se cítí dítě bez otce? Když jdete do školy a všichni na vás čumí? Když vás za zády pomlouvají?“

„Vlastně ano,“ řeknu. „Vím, jaké to je. A není to žádná sranda.“

Po tomhle ztichne. Ruce v klíně se jí třesou, bříška palce a ukazováčku přejíždějí po křížku na náramku. Nahoru a dolů, nahoru a dolů.

„Váš táta taky odešel?“

„Něco na ten způsob.“

„Kolik vám bylo?“

„Dvanáct,“ řeknu.

Přikývne. „Mně je patnáct.“

„Mému bratrovi bylo patnáct.“

„Takže mi rozumíte?“

Tentokrát přikývnu já a usměju se. Získat si důvěru – to je ta nejtěžší část.

„Rozumím.“ Znovu se předkloním, abych zčásti překlenula mezeru mezi námi. Obrátí se ke mně a její uslzené oči se prosebně zaboří do mých. „Dokonale tomu rozumím.“

Druhá kapitola

Obor, ve kterém pracuji, tyje z klišé – dobře to vím. Existence klišé má ale svůj důvod.

Jsou totiž pravdivá.

Pokud si patnáctiletá dívka přiloží žiletku ke kůži, nejspíš to nějak souvisí s pocitem méněcennosti, potřebou fyzické bolesti, která by přehlušila emoční bolest planoucí v jejím nitru. Za tím, že má osmnáctiletý kluk problémy zvládat vlastní vztek, nejspíš stojí nedořešené spory s rodiči, pocit, že na něj kašlou, potřeba dokázat, že za něco stojí. Chce působit silně, ačkoli vevnitř je zlomený. Když se dvacetiletá vysokoškolačka pravidelně opíjí, vyspí se s každým klukem, který jí koupí vodku s tonikem za dva dolary, a pak kvůli tomu ráno brečí, čpí z toho nízké sebevědomí, žadonění o pozornost, jíž se jí doma nedostávalo. Vnitřní konflikt mezi osobou, kterou je, a osobou, kterou z ní v jejích očích chce mít okolí.

Problémy s otcem. Syndrom jedináčka. Následky rozvodu.

Jsou to klišé, ale pravdivá. Což můžu klidně říkat, protože jsem sama taky klišé.

Kouknu se na displej svých chytrých hodinek, kde bliká údaj o délce záznamu dnešního posledního sezení: 1:01:52. Klepnu na Poslat na iPhone a sleduju, jak malý časoměřič postupně mění barvu z šedé na zelenou, zatímco složka putuje do mého mobilu a simultánně se synchronizuje s notebookem. Technologie. Vzpomínám si, že když jsem byla ještě malá, brali doktoři vždycky moji složku do rukou a listovali stránkami. Já zatím seděla v nějaké variaci téhož ošoupaného křesla a prohlížela si registračky plné problémů jiných lidí. Plné lidí jako já. Kupodivu jsem si díky tomu připadala o něco méně osamělá, o něco normálnější. Ty kovové skříňky se čtyřmi zásuvkami pro mne symbolizovaly možnost, že třeba jednoho dne dokážu vyjádřit svou bolest – vložit ji do slov, vykřičet ji, vyplakat –, a až časovač nastavený na šedesát minut dotiká k nule, jednoduše se zavře složka, uloží se do zásuvky, ta se bezpečně uzamkne a na její obsah budeme moci do dalšího sezení zapomenout.

Sedm hodin, čas to pro dnešek zabalit.

Zadívám se na monitor svého počítače, na hustý les ikon, do nichž se zredukovali mí pacienti. Žádný čas to zabalit neexistuje. Vždycky se ke mně dokážou nějak dostat – přes e-mail nebo sociální média –, přinejmenším dokud to konečně nevzdám a své profily nesmažu, protože mě unaví neustále se probírat vzkazy panikařících klientů, kteří zrovna prožívají své nejhorší chvíle. Jsem neustále na příjmu, vždy připravená, jako večerka s nepřetržitým provozem a neonovým poutačem Otevřeno poblikávajícím ve tmě, usilovně se snažícím udržet při životě.

Na monitoru mi naskočí oznámení o té nahrávce, a tak na ni kliknu a složku označím: Lacey Decklerová, 1. sezení. Pak vzhlédnu od počítače a unavenýma očima zamžourám na zaprášený okenní parapet. V záři zapadajícího slunce vyniká špína ještě zřetelněji. Znovu párkrát zakašlu, abych si uvolnila hrdlo. Nakloním se do strany, uchopím dřevěnou kulovitou úchytku spodní zásuvky stolu, otevřu ji a zadívám se na svou soukromou minilékárnu. Probírám se lahvičkami s prášky, které sahají od obyčejného Ibuprofenu až k obtížněji vyslovitelným lékům na předpis: Alprazolam, Chlordiazepoxid, Diazepam. Odstrčím je všechny stranou a vytáhnu balení rozpustného vitaminového přípravku Emergen-C. Jeden pytlíček nasypu do sklenice s vodou a zamíchám prstem.

Párkrát si loknu a pustím se do psaní e-mailu.

Ahoj, Shannon,

hezký pátek přeju! Právě jsem měla skvělé první sezení s Lacey Decklerovou – díky, žes mě doporučila. Chtěla bych znát tvůj názor ohledně medikace. Všimla jsem si, že jsi jí zatím nic nepředepsala. Na základě toho dnešního sezení se domnívám, že by jí do začátku mohly pomoct nízké dávky Prozacu – nějaké připomínky? Obavy?

Chloe

Stisknu Odeslat, opřu se do židle a dopiji vodu s mandarinkovou příchutí. Nerozpuštěné zbytky Emergenu-C, uvězněné na dně, se táhnou po skle pomalu a ztěžka jako lepidlo a ulpívají mi na zubech a na jazyku v podobě oranžového písku. Během pár minut dostanu odpověď.

Ahoj, Chloe,

mám radost, že ses ozvala! Nemám žádné námitky. Klidně jí ho předepiš.

PS: Nezajdeme někdy na drink? Umírám touhou vyslechnout si podrobnosti o nadcházejícím DNI D!

MUDr. Shannon Tacková

Zvednu sluchátko pevné linky a vytočím číslo Laceyiny lékárny, téže pobočky CVS, kterou sama často navštěvuji – jak příhodné. Hovor spadne do hlasové schránky.

„Dobrý den. Tady, ehm, doktorka Chloe Davisová – Ch-l-o-e D-a-v-i-s-o-v-á –, volám kvůli receptu pro Lacey Decklerovou – L-a-c-e-y D-e-c-k-l-e-r-o-v-á –, datum narození 16. ledna 2004. Doporučila jsem pacientce začít brát deset miligramů Prozacu denně, dávka na osm týdnů. Jednorázově, bez automatického doplňování, prosím.“

Odmlčím se a začnu nervózně poklepávat prsty o stůl.

„Dále chci objednat doplňovací dávku pro dalšího pacienta, Taylora Briggse – T-a-y-l-o-r B-r-i-g-g-s –, datum narození 2. května 1982. Xanax, čtyři miligramy denně. Opět doktorka Chloe Davisová. Telefonní číslo 5552124524. Mockrát děkuji.“

Zavěsím, chvíli zírám na sluchátko, mrtvě spočívající na přístroji, a pak mi pohled zalétne zpátky k oknu. Zapadající slunce barví mou mahagonovou ordinaci do odstínu oranžové, nepříliš odlišné od lepkavé usazeniny nehybně ulpívající na dně sklenice. Mrknu na hodinky – sedm třicet – a už se chystám zaklapnout notebook, když tu najednou s pronikavým drnčením ožije telefon. Nadskočím leknutím, jen k němu však zalétnu očima – ordinace už má pro dnešek zavřeno a je pátek – a pokračuju v balení svých věcí. Ignoruji vyzvánění, dokud si neuvědomím, že by to mohla být lékárna, kam jsem před chvílí volala, kvůli nějakému dotazu ohledně receptů. Nechám přístroj ještě jednou zazvonit a zvednu to.

„Doktorka Davisová,“ ohlásím se.

„Chloe Davisová?“

„Doktorka Chloe Davisová,“ upřesním. „Ano, to jsem já. Jak vám můžu pomoct?“

„Páni, že to dá ale práci vás sehnat.“

Hlas patří muži a jeho smích zní trochu podrážděně, jako bych se ho snad něčím dotkla.

„Promiňte, vy jste pacient?“

„Nejsem pacient,“ oznámí hlas, „jen se vám snažím celý den dovolat. Celý den. Vaše recepční mě odmítala spojit, tak mě napadlo zkusit to po ordinačních hodinách, jestli mě to třeba nepřesměruje do vaší hlasové schránky. Nečekal jsem, že to zvednete osobně.“

Zamračím se.

„No, tohle je moje ordinace, tady nepřijímám osobní hovory. Melissa mi přepojuje jen pacienty –“ Zarazím se, vůbec nechápu, proč vysvětluju vnitřní fungování své praxe úplně cizímu člověku. Přitvrdím tón. „Mohu se zeptat, proč voláte? Kdo vůbec jste?“

„Jmenuju se Aaron Jansen,“ představí se. „Jsem reportér z The New York Times.“

 Dech se mi zadrhne v hrdle. Odkašlu si, i když to vyzní dost přidušeně.

„Jste v pořádku?“ zeptá se.

„Ano, naprostém,“ odpovím. „Jen mě teď trochu pobolívá v krku. Promiňte, říkal jste – New York Times?“

Nejradši bych se nakopla, sotva mi ona otázka splyne ze rtů. Vím, proč mi ten chlap volá. Upřímně řečeno, čekala jsem to. Čekala jsem přesně něco takového. Možná ne zrovna Timesy, ale někoho určitě.

„Vždyť víte,“ zaváhá na moment. „Ty noviny přece…“

„Jo, vím, co jste zač.“

„Píšu článek o vašem otci a rád bych si s váma domluvil schůzku a trochu to probral. Co kdybych vás pozval na kafe?“

„Promiňte,“ řeknu znovu, abych ho utnula. Do prdele. Proč se pořád omlouvám? Zhluboka se nadechnu a zkusím to jinak. „Nemám k tomu tématu co říct.“

„Chloe…“ začne.

„Doktorka Davisová.“

„Doktorko Davisová,“ zopakuje s povzdychem. „Blíží se kulaté výročí. Brzo to bude dvacet let. To určitě víte.“

„Jistěže to vím,“ odseknu. „Uplynulo dvacet let, a nic se nezměnilo. Ty dívky jsou pořád mrtvé a můj otec pořád ve vězení. Proč vás to ještě zajímá?“

Aaron na opačném konci ztichne. Je mi jasné, že i tak už jsem mu toho poskytla ažaž. Uspokojila jsem jeho úchylnou nutkavou novinářskou potřebu vyžívající se v otevírání ran druhých lidí těsně předtím, než se stihnou zahojit. Uspokojila jsem ji tak akorát, aby pocítil na jazyku kovovou pachuť a žíznil po přídavku jako žralok přitahovaný krví ve vodě.

„Ale vy jste se změnila,“ řekne nakonec. „Vy a váš bratr. Veřejnost by ráda věděla, jak se vám daří – jak se s tím vyrovnáváte.“

Zakoulím očima.

„A váš otec,“ pokračuje. „Možná se změnil i on. Mluvila jste s ním?“

„Nemám si se svým otcem co říct,“ prohlásím. „A s vámi taky nemám o čem mluvit. Už mi sem prosím víckrát nevolejte.“

Prásknu sluchátkem o přístroj větší silou, než jsem měla v úmyslu. Když se podívám na svoje ruce, všimnu si, že se mi třesou prsty. Zastrčím si pramen vlasů za ucho, abych je nějak zaměstnala, a zalétnu pohledem k oknu. Obloha už nabírá temnou inkoustově modrou barvu, slunce nad horizontem vypadá jako bublina připravená každým okamžikem prasknout.

Pak se obrátím zpátky ke stolu, seberu svoji kabelku, zvednu se a zasunu židli. Pomalu vydechnu, zhasnu stolní lampu a nejistým krokem vyrazím tmou ke dveřím.

Třetí kapitola

Existuje spousta nenápadných způsobů, jimiž se my ženy během dne podvědomě chráníme. Před stíny, před neviditelnými predátory z varovných historek a městských legend. Popravdě jsou ty způsoby mnohdy natolik nenápadné, že si je skoro ani neuvědomujeme.

Odcházet z práce před setměním. Přitisknout si kabelku jednou rukou k hrudi a klíčky sevřít v druhé mezi prsty, aby se daly použít jako zbraň, když se plížíme ke svému autu, strategicky zaparkovanému pod lampou veřejného osvětlení pro případ, že by se nám odejít z práce před setměním nepodařilo. Když přistoupíme k autu, nakouknout napřed na zadní sedadlo, než odemkneme dveře. Pevně držet mobil s ukazováčkem nachystaným tak, aby jediným tahem vytočil 911. Po nastoupení znovu zamknout. Nezdržovat se a rychle odjet.

Vyjedu z parkoviště sousedícího s budovou, kde mám ordinaci, a zamířím ven z centra. Když zastavím na červenou a kouknu se do zpětného zrcátka na svůj odraz – nejspíš ze zvyku –, leknutím sebou škubnu. Vypadám příšerně. Venku je parno, tak parno, že mám kůži kluzkou mastným potem, konečky mých za normálních okolností rovných hnědých vlasů se kroutí způsobem, jakého dokáže docílit pouze léto v Louisianě.

Léto v Louisianě.

Kolik emocí v sobě toto spojení slov skrývá. Vyrostla jsem tady. Totiž ne přímo tady v Baton Rouge. Ale v Louisianě ano. V městečku jménem Breaux Bridge – světovém hlavním městě raků. Jsme na tuhle proslulost z jakéhosi důvodu hrdí. Nejspíš stejně, jako je Cawker City v Kansasu hrdé na své pět tisíc liber vážící klubko motouzu. Dodává to trochu plytkého významu jinak zcela bezvýznamnému místu.

Breaux Bridge má necelých deset tisíc obyvatel, což znamená, že každý zná každého. A konkrétně mě zná skutečně každý.

V dětství jsem pro léto žila. Jen kolik mám vzpomínek na močály: jak jsme číhali na aligátory v přírodní rezervaci Lake Martin a jak jsem pištěla, když jsem zahlédla jejich korálkové oči vykukující zpod koberce řas. Jak se bratr smál, když jsme odtamtud uháněli pryč a volali: Na shledanou, krokodýle! Jak jsem si vyráběla paruky z tilandsie, visící ze stromů na našem mnohaakrovém pozemku, a pak si celé dny vybírala z vlasů svilušky a svědivé, rudě nateklé kousance přetírala průhledným lakem na nehty. Jak jsme vždycky ukroutili ocas čerstvě uvařenému rakovi a vycucli hlavičku dosucha.

Vzpomínky na léto ale také přivolávají vzpomínky na strach.

Bylo mi dvanáct, když se ty dívky začaly ztrácet. Dívky ne o moc starší než já. Psal se červenec 1999 a před námi se rýsovalo další horké, vlhké louisianské léto.

A pak se jednoho dne všechno změnilo.

Vzpomínám si, jak jsem tehdy časně zrána vešla do kuchyně. Ještě jsem si vytírala ospalky z očí a za sebou po linoleu táhla mátově zelenou deku. Spala jsem s ní od doby, kdy jsem byla mimino, milovala jsem její drsné okraje. Mnula jsem látku mezi prsty, byl to takový neurotický tik, když jsem spatřila rodiče ustaraně postávat před televizorem. Něco si šeptali.

„Co se děje?“

Otočili se, zděšeně vykulili oči, když mě tam uviděli, a vypnuli přístroj dřív, než jsem stihla na obrazovce cokoli rozeznat.

Než mě vůbec napadlo, že bych se na ni mohla podívat.

„Ach, miláčku,“ řekl otec, přistoupil ke mně a objal mě pevněji než obvykle. „Nic se neděje, srdíčko.“

Jenže tohle nebylo nic. Už tehdy jsem pochopila, že to není nic. To, jak mě otec objímal, jak se mámě zachvíval ret, když se obrátila k oknu – stejně jako se zachvíval ret Lacey dneska odpoledne, když se nutila zpracovat něco, co věděla celou dobu. Fakt, který se snažila vytěsnit, předstírat, že to není pravda. Mé oči zachytily rudě zářící titulek táhnoucí se na spodní části obrazovky, už se mi stihl vypálit do mysli, těch pár slov, jež jednou provždy změnily můj život, jak jsem ho znala.

ZTRATILA SE DÍVKA Z BREAUX BRIDGE

Ve dvanácti letech nemají slova ZTRATILA SE DÍVKA stejný význam, jako když jste starší. Vaše mysl automaticky nepřeblikne ke všem těm děsivým věcem: únos, znásilnění, vražda. Pamatuju si, že mi tehdy běželo hlavou: Kde se ztratila? Myslela jsem si, že se někam zatoulala. Náš dům se nacházel na více než desetiakrovém pozemku, sama jsem tam zabloudila mnohokrát, když jsem chytala ropuchy v močále nebo zkoumala nezmapované části lesa, když jsem vyškrabávala své jméno do panenské kůry stromů nebo stavěla pevnosti z klacků vlhkých od mechu. Dokonce jsem jednou uvízla v malé jeskyni, domově jakéhosi zvířete, jejíž zvrásněný vstup působil současně strašidelně i lákavě. Bratr mi tehdy přivázal ke kotníku kus starého provazu, já jsem si lehla na břicho a s baterkou na kroužku na klíče stisknutou mezi zuby jsem se soukala do té studené, temné prázdnoty. Nechala jsem se temnotou celá pohltit, plazila jsem se hlouběji a hlouběji – dokud na mě nedolehla čirá hrůza, protože mi došlo, že nedokážu vylézt ven. Takže když jsem viděla záběry pátrací čety prodírající se hustým porostem a brodící se bažinami, okamžitě mě napadlo, jaké by to bylo, kdybych se někdy „ztratila“ já, jestli by mě lidé vyrazili hledat stejně jako ji.

Ona se zase objeví, myslela jsem si. A vsadím se, že si pak bude připadat hloupě, až se dozví, jaký rozruch způsobila.

Jenže se neobjevila. A o tři týdny později zmizelo druhé děvče.

Čtyři týdny nato další.

Koncem léta už se pohřešovalo šest dívek. Jeden den tu byly a následující se po nich slehla zem. Zmizely beze stopy.

Ono šest pohřešovaných dívek bude vždycky o šest víc, než by se pohřešovat mělo, jenže v městečku jako Breaux Bridge, městečku tak mrňavém, že když do třídy přestane chodit některé dítě, zůstane po něm patrná mezera, nebo kde se celá čtvrť ztiší v případě, že se odstěhuje jediná rodina, představuje šest dívek tíhu téměř nesnesitelnou. Jejich zmizení nebylo možné ignorovat, bylo to zlo, které zastřelo oblohu jako temná mračna věštící bouři, pulzovalo vám v kostech. Dokázali jste ho nahmatat, cítili ho na jazyku, viděli v očích každého člověka, jehož jste potkali. Město, dříve tak důvěřivé, zachvátila nedůvěra, ovládla je podezíravost, kterou jste ze sebe nebyli schopni setřást. Nad našimi hlavami se vznášela jediná nevyslovená otázka:

Kdo bude další?

Byl vyhlášen noční zákaz vycházení, obchody i restaurace zavíraly se setměním. Mně, stejně jako všem ostatním dívkám ve městě, zakázali pohybovat se potmě venku. I ve dne jsem měla pocit, jako by za každým rohem číhalo zlo. Očekávání, že si přijde pro mne – že já budu další –, nepolevovalo ani na okamžik, bylo všudypřítomné, stále stejně rdousivé.

„Tobě se nic nestane, Chloe. Nemáš se čeho bát.“

Bylo to jednou ráno, když si bratr hodil batoh na záda, připravený vyrazit do letního tábora. Už zase jsem brečela, bála jsem se tak moc, že jsem nebyla schopná vyjít z domu.

„Ona se má čeho bát, Coopere. Tohle je vážná věc.“

„Je ještě moc malá,“ utrousil. „Je jí teprv dvanáct. Ten chlap přece jede po starších, zapomnělas?“

„Coopere, prosím!“

Máma si přidřepla, zadívala se mi do očí a zastrčila mi pramen vlasů za ucho.

„Je to vážná věc, miláčku, ale stačí, když budeš opatrná. Jen si musíš dávat dobrý pozor.“

„Nenastupuj do auta k cizím lidem,“ povzdychl si Cooper. „Nechoď sama temnýma uličkama. Vždyť stačí používat mozek, Chlo. Prostě se nechovej jako hlupačka.“

„Ty dívky nebyly hloupé,“ vyjela po něm máma tiše, ale ostře. „Měly smůlu. Ocitly se ve špatnou chvíli na špatném místě.“

Zabočím na parkoviště lékárny CVS a dojedu k výdejnímu okénku. Za posuvným sklem stojí nějaký muž, třídí lahvičky do papírových sáčků a spíná je sešívačkou. Odsune okénko, aniž by se obtěžoval zvednout hlavu.

„Jméno?“

„Taylor Briggs.“

To už se po mně ohlédne, jelikož na pana Briggse opravdu nevypadám. Stiskne pár kláves u počítače před sebou, než znovu promluví.

„Datum narození?“

„Druhého května devatenáct set osmdesát dva.“

Otočí se ke mně zády a začne se probírat obsahem koše B. Vyndá z něj papírový sáček a přejde zpátky ke mně. Pevně sevřu oběma rukama volant, aby se mi přestaly nervózně klepat. Muž namíří čtečku na čárový kód a uslyším pípnutí.

„Máte k tomu receptu nějaké otázky?“

„Ne,“ odpovím s úsměvem. „To je dobrý.“

Prostrčí sáček okýnkem do mého auta. Popadnu ho, zasunu hluboko do své kabelky, vytáhnu okno vozu a vyrazím pryč, aniž bych mu řekla sbohem.

Během následujících pár minut jízdy kabelka na sedadle po mém boku přímo hmatatelně vyzařuje přítomnost prášků uvnitř. Vždycky mě vyvádělo z míry, jak snadné je vyzvednout léky na předpis pro někoho jiného. Pokud znáte datum narození, které odpovídá jménu v záznamech, většina lékáren ani nevyžaduje řidičský průkaz. A pokud snad ano, obvykle zabere jednoduchá výmluva.

Ale, sakra, zapomněla jsem ho v druhé kabelce.

Jsem popravdě jeho snoubenka – mám vám nadiktovat oficiální adresu?

Zahnu do čtvrti Garden District, kde bydlím, a najedu na dva kilometry dlouhý úsek silnice, kde si vždycky připadám dezorientovaná. Představuju si, že takhle nějak se cítí potápěči, když se ocitnou kompletně obklopení tmou, tmou tak hustou, že nedokážou rozeznat ani vlastní ruku nacházející se jen pár centimetrů před obličejem.

Veškerý orientační smysl – v háji. Veškerý pocit kontroly – v háji.

Protože tam nestojí žádné domy ani lampy pouličního osvětlení, které by po západu slunce ozařovaly cestu a odhalovaly zkroucené větve stromů, jež ji lemují, budí tahle silnice v člověku iluzi, že míří přímo do tůně inkoustu, mizí v nekonečné nicotě, padá do bezedné díry.

Zadržím dech a trochu silněji sešlápnu pedál plynu.

Konečně se přiblíží moje odbočka. Nahodím blinkr, ačkoli za mnou nikdo není, jen další temnota, a zahnu do slepé ulice. Vydechnu si, když minu první pouliční lampu odkrývající cestu k domovu.

Domov.

Tohle slovo je také nabito spoustou emocí. Domov není prostě jen dům, hromada cihel a prken, které drží pohromadě malta a hřebíky. Je v tom něco víc. Domov je bezpečí, jistota. Místo, kam se vracíte, když odbije devátá a začne zákaz vycházení.

Co když ale váš domov není bezpečný? Co když neskýtá jistotu?

Co když jsou natažené ruce, do nichž se vrhnete na verandě nad schody, naopak rukama, před nimiž byste se měli dát na úprk? Co když jsou to stejné ruce, jen omyté, které lapily ty dívky, svíraly jim krk a pak pohřbily jejich mrtvá těla?

Co když je váš domov místem, kde to všechno začalo: epicentrem zemětřesení, jež otřáslo městem až do samotných základů? Okem hurikánu, který rozcupoval rodiny, životy, vás? Všechno, co jste kdy znali?

Co pak?

Čtvrtá kapitola

Zajedu na příjezdovou cestu, a ještě než vůbec vypnu motor, otevřu kabelku a vylovím z ní sáček z lékárny. Roztrhnu ho, vyndám oranžovou lahvičku, odkroutím víčko a vyklopím do dlaně prášek. Sáček zmačkám do kuličky a spolu s lahvičkou ho strčím do palubní přihrádky.

Hledím na Xanax ve své dlani, zkoumám tu malou bílou tabletku. Najednou se mi vybaví telefonát v mé ordinaci: Aaron Jansen. Dvacet let. Hruď se mi při té vzpomínce sevře, a tak bez dalšího rozmýšlení hodím prášek do pusy a nasucho polknu. Vydechnu a zavřu oči. Už teď cítím, jak sevření na hrudi pomalu povoluje, jak se mi dýchací cesty uvolňují. Po těle se mi rozhostí klid, stejný klid, jaký následuje pokaždé, když se můj jazyk dotkne pilulky. Těžko to popsat jinak než jako prostou čirou úlevu. Podobnou úlevu člověk pocítí, když otevře dveře šatníku a uvnitř nenajde nic než oblečení – zpomalení srdečního tepu, euforický pocit závrati, která se vkrádá do mozku, když si uvědomíte, že jste v bezpečí. Že po vás ze stínů nikdo a nic nevyskočí.

Otevřu oči.

Když vystoupím z auta, zabouchnu dveře a na dálkovém ovládání dvakrát stisknu tlačítko centrálního zamykání, ve vzduchu se vznáší slabá vůně koření. Zvednu nos k obloze a zavětřím, snažím se tu vůni identifikovat. Možná mořské plody nebo nějaké ryby. Sousedé nejspíš pořádají grilovačku. Na okamžik se cítím dotčeně, že mě nepozvali.

Po dlažebních kostkách vyrazím na dlouhou cestu k vchodovým dveřím temného domu, jenž se tyčí přede mnou. Zhruba v půlce chodníčku se zastavím a zadívám se na něj. Před lety, když jsem ho kupovala, pro mne nebyl ničím víc než domem. Prázdnou skořápkou, splasklým balonkem čekajícím, až ho někdo naplní životem. Byl to dům připravený stát se domovem, dychtivý a natěšený jako dítě v první školní den. Jenže já neměla ponětí, jak té proměny dosáhnout. Jediný domov, jaký jsem kdy poznala, se tímto slovem dal nazývat jen stěží – přinejmenším ne teď, při zpětném pohledu. Vybaví se mi, jak jsem do tohohle domu vstoupila s klíči v ruce poprvé. V bezbřehé prázdnotě se hlasitě rozléhal klapot mých podpatků na dřevěné podlaze, holé bílé zdi byly poseté stopami po hřebících v místech, kde dříve visely obrázky, jako důkaz, že je něco takového vůbec možné. Že se tady dají vytvořit vzpomínky, že se tady dá žít. Otevřela jsem malou sadu nářadí, červeného craftsmana, kterého koupil Cooper, když jsme spolu navštívili obchod pro kutily. S pusou dokořán jsem tehdy přihlížela, jak dovnitř hází francouzské klíče, kladiva a kombinačky, jako by v místním krámku s cukrovinkami plnil sáček sladkokyselými gumovými medvídky. Neměla jsem na zdi co pověsit – nevlastnila jsem žádné obrázky ani dekorace –, a tak jsem zatloukla jen jeden hřebík a zavěsila na něj kovový kroužek s klíčem od domu. Jediný klíč, nic víc. Připadalo mi to jako pokrok.

Obhlížím všechny úpravy, které jsem tady od té doby provedla, aby to alespoň na povrchu vypadalo, že jsem si dala život dohromady. Něco podobného, jako když zaplácnete tlustou vrstvou make-upu barvami hrající modřinu nebo omotáte růžencem zjizvené zápěstí. Vlastně ani nevím, proč mi tolik záleželo na tom, abych udělala příznivý dojem na sousedy, kteří se courají kolem mého dvorku s vodítky v rukou. Ke stropu verandy je zavěšená houpačka, ovšem neustálá přítomnost vrstvy máslově žlutého pylu znemožňuje předstírat, že tam snad někdy někdo opravdu sedává. Jsou tu rostliny, které jsem nadšeně nakoupila a zasadila, abych je následně ignorovala tak dlouho, až uhynuly. Tenké hnědé listy dvou závěsných kapradin připomínají napůl strávené kosti drobného zvířátka, které jsem našla, když jsem v osmé třídě na hodině biologie pitvala sovu. Je tu ošoupaná hnědá rohož, na níž stojí: Vítejte! Bronzová poštovní schránka ve tvaru obrovské obálky, k zešílení nepraktická, protože otvor je příliš úzký, nevejde se do něj ani celá ruka, natož víc než pár pohlednic, které mi posílají bývalé spolužačky, dnes realitní agentky, jelikož jejich slibně vyhlížející diplomy ne zcela naplnily svůj příslib.

Znovu vykročím ke dveřím, tentokrát pevně rozhodnutá, že tu pitomou schránku vyhodím a začnu používat běžný typ jako všichni ostatní. Najednou si uvědomím, že můj dům vypadá mrtvě. Je jediný v celém bloku, z jehož oken nevyzařuje světlo, za jehož žaluziemi nepoblikává televize. Jediný, který postrádá nezpochybnitelný důkaz, že uvnitř opravdu někdo bydlí.

Xanax mi zastřel mysl vynuceným klidem. Přesto, jak se blížím ke dveřím, ve mně začne hlodat divný pocit. Něco je špatně. Něco je jinak. Rozhlédnu se po dvoře: malý, ale udržovaný. Posečený trávník, keře natěsnané u plotu ze surového dřeva, zkroucené větve dubu vrhají stíny na garáž, kam jsem s autem ani jednou nezajela. Vzhlédnu k domu, od něhož mě dělí jen pár kroků. Mám pocit, že jsem za záclonou zahlédla pohyb, ale zaplaším ho a přinutím se jít dál.

Nebuď směšná, Chloe. Vrať se do reality.

Můj klíč už vězí ve vchodových dveřích, už se otáčí, když si najednou uvědomím, že je něco opravdu špatně, že je něco opravdu jinak.

Na verandě vládne tma.

Světlo na verandě, které nechávám vždycky, skutečně vždycky rozsvícené – a to i když spím, zkrátka ty zářivé proužky dopadající mezerami v žaluziích na můj polštář ignoruju –, je zhasnuté. Nikdy na verandě nezhasínám. Pochybuju, že jsem se kdy vůbec dotkla vypínače. Proto dům vypadá bez života, uvědomím si. Nikdy dřív jsem ho neviděla tak temný, tak dokonale oproštěný od světla. I navzdory pouličním lampám tady vládne tma. Někdo by se ke mně klidně mohl zezadu připlížit a já bych ani –

„PŘEKVAPENÍ!“

Zaječím a ruka mi zajede do kabelky, kde šátrá po pepřovém spreji. Vevnitř se rozsvítí a já jen užasle zírám na hromadu lidí v obývacím pokoji – je jich tam třicet, možná čtyřicet – a všichni zírají na mě a usmívají se. Srdce mi teď buší jako kladivo, skoro nejsem schopná slova.

„Probo–“

Koktám a rozhlížím se kolem sebe. Hledám nějaký důvod, nějaké vysvětlení. Nenacházím ale nic.

„Proboha.“ V tu chvíli si uvědomím, že mám ruku pořád v kabelce. Svírá pepřový sprej takovou silou, až mě to děsí. Jak mě zaplavuje vlna úlevy, pustím ho a otřu si pot z dlaně o látkovou výstelku. „Co – co to má být?“

„Jako co to vypadá?“ zahuláká čísi hlas po mé levici. Když se tím směrem obrátím, dav se rozestoupí a dopředu vykročí mužská postava. „Večírek přece.“

Je to Taylor, oblečený v tmavých sepraných džínách a sportovním modrém saku. Zářivě se na mě usmívá, oslnivě bílé zuby tvoří ostrý kontrast k opálené pleti, pískově blond vlasy má sčesané na stranu. Mé srdce zase začíná zvolňovat svůj běh a ruka se mi přesune z hrudi ke tváři, takže cítím, jaké horko z ní sálá. Vymáčknu ze sebe rozpačitý úsměv, když si od Taylora beru volnou rukou sklenku vína, kterou mi podává.

„Večírek na naši počest,“ vysvětlí a pevně mě sevře v náručí. Cítím kořeněnou vůni jeho sprchového gelu. „Na oslavu našich zásnub.“

„Co… co tady děláš, Taylore?“

„No bydlím tady přece.“

Hosté vybuchnou smíchy a Taylor mi s úsměvem stiskne rameno.

„Měl jsi přece být mimo město,“ namítnu. „Myslela jsem, že se vrátíš nejdřív zítra.“

„Jo, tohle. Lhal jsem,“ prohlásí, čímž vyvolá další salvu smíchu. „Překvapená?“

Přejíždím pohledem to moře lidí, kteří přešlapují na místě a celou dobu na mě vyčkávavě hledí. Napadne mě, jak hlasitě jsem předtím asi zaječela.

„Ono to neznělo překvapeně?“

Rozhodím rukama ve vzduchu a hosté se opět rozesmějí. Někdo vzadu začne provolávat „pusu, pusu!“ a ostatní se k němu přidají, pískají a tleskají, dokud si mě Taylor nepřitáhne těsně k tělu a nepolíbí mě na ústa.

„Takovéhle věci si nechte do soukromí!“ zvolá kdosi a lidé ho odmění smíchem. Nato se rozptýlí po domě, dolévají si pití, nabírají si hromady jídla na papírové talíře a konverzují s ostatními hosty. Konečně mi dojde, co jsem to venku cítila za vůni: směs koření a bylinek Old Bay. Na verandě za domem zahlédnu piknikový stůl s prostřenou hostinou z račího masa, z něhož se ještě kouří, a okamžitě se zastydím, že jsem se cítila vyloučená z fiktivní párty u sousedů.

Taylor na mě hledí s úsměvem, jen stěží zadržuje smích. Praštím ho do ramene.

„Nesnáším tě,“ prohlásím, i když se taky usmívám. „Vyděsil jsi mě k smrti.“

To už se opravdu rozesměje. Je to tentýž srdečný, burácivý smích, jímž si mě získal před dvanácti měsíci a který mě stále uvádí do transu. Přitáhnu si ho k sobě a znovu ho políbím, tentokrát pořádně, když nás nepozorují zvědavé oči našich přátel. Cítím v ústech teplo jeho jazyka, vychutnávám si jeho přítomnost, která mě doslova fyzicky uklidňuje. Zpomaluje mi srdeční tep i dýchání stejně jako Xanax.

„Nedala jsi mi moc na výběr,“ řekne, když se napije vína. „Musel jsem to udělat takhle.“

„Ale, vážně?“ podivím se. „A to proč?“

„Protože jsi odmítala naplánovat si nějakou oslavu pro sebe sama. Žádný večírek pro nevěstu, žádné loučení se svobodou.“

„Už nechodím na vysokou, Taylore. Je mi třicet dva. Nepřipadá ti to trochu nedospělé?“

Zadívá se na mě a povytáhne obočí.

„Ne, nepřipadá mi to nedospělé. Podle mě je to zábava.“

„No, víš, já vlastně nemám nikoho, kdo by mi s něčím takovým pomohl,“ zadívám se do sklenky a zakroužím vínem. „Cooper na plánování rozlučky se svobodou není a moje máma –“

„Já vím, Chlo. Jen tě trochu zlobím. Zasloužíš si večírek, tak jsem ti ho uspořádal. Prostě jen tak.“

V hrudi se mi vzedme hřejivá vlna.

„Díky,“ stisknu mu ruku. „Tohle je něco úplně jiného. Málem jsem dostala infarkt…“

Znovu se rozesměje a jedním lokem vypije zbytek vína.

„… ale hodně to pro mě znamená. Miluju tě.“

„Já tě taky miluju. Teď se jdi vmísit mezi lidi. A vypij si to víno,“ pobídne mě a prstem nadzvedne základnu mé nedotčené sklenice. „Trochu se uvolni.“

Zvednu pití ke rtům, obrátím ho do sebe a protáhnu se mezi hosty v obývacím pokoji. Někdo mi sebere sklenku a nabídne se, že ji doplní, další člověk mi strčí pod nos talíř se sýrem a krekry.

„Musíš mít příšerný hlad. To vždycky končíš v práci tak pozdě?“

„Jasně že ano. Naše Chloe už je taková!“

„Nevadí, že je to chardonnay, Chlo? Myslím, že jsi předtím pila rulandu, ale podle mě v tom žádný pořádný rozdíl není, ne?“

Plynou minuty, nebo jsou to možná hodiny. Jak tak bloumám po domě, každou chvíli ke mně přistoupí někdo s halasným gratuluji a novou sklenicí. Různé kombinace těch samých otázek proudí rychleji, než se vrší prázdné lahve v koutě.

„Co myslíš, počítá se tohle jako nezajdeme někdy na drink?“

Otočím se a za sebou spatřím zeširoka se usmívající Shannon. Hlasitě se rozesměje, přitáhne si mě k sobě a políbí mě na tvář tak jako vždycky, až se mi její rty přilepí na kůži. Vzpomenu si na e-mail, který mi poslala odpoledne.

PS: Nezajdeme někdy na drink? Umírám touhou vyslechnout si podrobnosti o nadcházejícím DNI D!

„Ty potvoro prolhaná,“ plísním ji, zatímco si usilovně otírám zbytky rtěnky, které mi ulpěly na tváři.

„Vinna v plném rozsahu,“ prohlásí s úsměvem. „Musela jsem lhát, abys nepojala žádné podezření.“

„V tom případě mise splněna. Jak se má rodina?“

„Dobře,“ řekne Shannon a začne otáčet prstenem na prstě. „Bill si šel do kuchyně pro nášup. A Riley…“

Přejíždí očima po místnosti, propátrává moře těl pohupujících se společně jako vlny. Zřejmě našla, koho hledala, protože se usměje a potřese hlavou.

„Riley sedí v koutě s mobilem v ruce. Jak překvapivé.“

Otočím se a uvidím v křesle zabořenou puberťačku s vlasy v barvě myší hnědi, která zuřivě ťuká do svého iPhonu. Má na sobě krátké červené šaty a bílé tenisky a vypadá neuvěřitelně znuděně. Proti své vůli se hlasitě rozesměju.

„No, vždyť je jí patnáct,“ prohodí povědomý hlas. Když se po něm ohlédnu, zjistím, že tam s úsměvem ve tváři stojí Taylor. Přisune se ke mně, nenápadně mi položí ruku kolem pasu a políbí mě na čelo. Vždycky jsem žasla nad tím, jak hladce se dokáže vmísit do jakéhokoli hovoru, jak pokaždé utrousí dokonale trefnou poznámku, jako by tam stál celou dobu.

„Povídej mi o tom,“ povzdychne si Shannon. „Má teď právě zaracha, proto jsme ji sem přitáhli s sebou. Není moc nadšená, že ji nutíme trávit čas s bandou starochů.“

Usměju se, aniž bych odtrhla oči od dívky. Pozoruji, jak si roztržitě kroutí vlasy kolem prstu, jak si ožužlává ret, zatímco soustředěně pročítá esemesku, která se jí právě objevila na displeji.

„Za co má zaracha?“

„Pokusila se vykrást z domu,“ vysvětlí Shannon a protočí panenky. „Přistihli jsme ji, jak o půlnoci leze z okna svého pokoje. Fakticky si vyrobila provaz z prostěradel, jako to vídáte v těch pitomých filmech. Štěstí, že si nezlámala vaz.“

Znovu se zasměju, ale rychle si připlácnu otevřená ústa dlaní.

„Když jsme s Billem začali chodit a on mi řekl, že má desetiletou holku, tak jsem z toho, čestné slovo, žádnou vědu nedělala,“ prohodí Shannon tiše s pohledem upřeným na nevlastní dceru. „Popravdě jsem si v duchu říkala, jaké mám štěstí. Že přijdu k hotovému, přeskočím celou tu fázi se špinavými plínami a miminem, co celou noc probrečí. Byla tehdy učiněné zlatíčko. Je neuvěřitelné, jak se ve vteřině, kdy se z nich stanou teenageři, všechno najednou zlomí a oni se promění v monstra.“

„Tohle období nebude trvat dlouho,“ utěšuje ji Taylor s úsměvem. „Přijde den, kdy se z toho stane jen vzdálená vzpomínka.“

„Bože, kéž by,“ zasměje se Shannon a znovu se napije vína. „On je hotový anděl, to doufám víš, ne?“

Mluví ke mně, ale hlavou přitom pokývne k Taylorovi a poklepe ho po hrudi.

„Tohle všechno naplánoval úplně sám. Nevěřila bys, kolik úsilí ho stálo, než se mu podařilo dostat všechny ve stejný čas na jedno místo.“

„Jo, vím,“ řeknu. „Nezasloužím si ho.“

„Ještě štěstí, že jsi tenkrát nedala výpověď o týden dřív, co?“

Šťouchne do mě a já se usměju. Vzpomínka na to, jak jsme se potkali poprvé, zůstává stále stejně zřetelná. Na začátku bylo jedno z těch naprosto bezvýznamných náhodných setkání. Vrazíte v autobusu do něčího vyčnívajícího ramene, zamumláte prosté promiňte a pak se vaše cesty rozejdou. Půjčíte si propisku od muže v baru, protože té vaší došla náplň, nebo vyběhnete s peněženkou zapomenutou na dně nákupního košíku k autu venku, abyste ji vrátila majiteli, než stihne odjet. Většinou taková setkání končí pouhým úsměvem a poděkováním.

Někdy ale mívají svá pokračování. A občas vám ta pokračování dokážou změnit život.

S Taylorem jsme se potkali v Batonrougeské všeobecné nemocnici, on právě vstupoval dovnitř a já vycházela ven. Tedy popravdě, spíš jsem se ven potácela pod vahou kartonové krabice se svými osobními věcmi, která hrozila, že se jí každou chvíli protrhne dno. Nejspíš bych prostě prošla kolem něj, jelikož mi krabice blokovala výhled a oči jsem upírala na zem, abych cestou ke dveřím viděla, kam šlapu. Jen tak bych ho minula, kdyby na mě nepromluvil.

„Nepotřebujete pomoct?“

„Ne, ne,“ odmítla jsem, a aniž bych se na moment zastavila, přesunula jsem váhu z jedné ruky na druhou. K automatickým dveřím už mi zbýval jen metr, možná ještě míň. A za nimi čekal můj vůz. „Já to zvládnu.“

„Ale no tak, dovolte mi vám pomoct!“

Uslyšela jsem za sebou spěšné kroky a ucítila, jak se těžký náklad trochu nadzvedl, když protáhl svoji ruku mezi mýma.

„Dobrý bože,“ zabručel. „Co v tom máte?“

„Hlavně knížky.“ Sebral mi krabici z náručí. Odhrnula jsem si z čela pramen propocených vlasů a poprvé jsem mu pohlédla do obličeje – blond vlasy i řasy, chrup, jenž byl nejspíš výsledkem nákladné ortodoncie v době dospívání a možná jedné či dvou bělících kúr. Všimla jsem si jeho bicepsů, které vyboulily rukávy světle modré košile, když zvedl můj život do vzduchu a vybalancoval ho na rameni.

„Dostala jste padáka?“

Škubla jsem hlavou, otevřela pusu a už jsem se mu chystala vysvětlit, jak se mýlí, jenže se po mně ohlédl a já spatřila výraz jeho tváře. Jeho něžné oči, které jako by zjihly, když putovaly odshora dolů po mém obličeji. Hleděl na mě, jako by spatřil dávného přítele, zornice poletovaly po mé kůži, hledaly v mých rysech náznak něčeho povědomého. Pak zkroutil rty v chápavém úsměvu.

„Jen jsem žertoval,“ řekl a obrátil pozornost zpátky ke krabici. „Vypadáte až moc vesele na to, abyste dostala padáka. Kromě toho by vás v takovém případě nejspíš eskortovali dva strážní, kteří by vás drželi v podpaží a vyšoupli na chodník, ne? Nechodí to tak?“

Roztáhla jsem rty v úsměvu a krátce jsem se zasmála. To už jsme stáli na parkovišti. Odložil krabici na střechu mého auta a pak zkřížil ruce na hrudi a obrátil se ke mně.

„Dala jsem výpověď,“ oznámila jsem a v tu chvíli na mě ta slova dolehla s takovou definitivností, až jsem se málem rozbrečela. V Batonrougeské všeobecné nemocnici jsem získala své první zaměstnání, své jediné zaměstnání. Z kolegyně Shannon se stala má nejlepší kamarádka. „Dneska jsem tu poslední den.“

„Tak to gratuluju,“ řekl. „A co dál?“

„Zakládám si vlastní praxi. Jsem psycholožka.“

Hvízdl a nakoukl do krabice na mém autě. Něco upoutalo jeho pozornost, a tak roztržitě natáhl krk a vyndal jednu z knížek.

„Zajímáte se o vraždy?“ zeptal se, zatímco zkoumal obálku.

Střelila jsem pohledem po krabici a stáhl se mi hrudník. V tu chvíli jsem si vzpomněla, že po boku všech mých psychologických učebnic leží i hromádky titulů na téma skutečných zločinů: Ďábel v Bílém městě, Chladnokrevně, Netvor z Florencie. Na rozdíl od většiny lidí jsem je ale nečetla pro zábavu. Bylo to v rámci studia. Četla jsem je, protože jsem se snažila pochopit, rozpitvat všechny ty lidi, kteří si zvolili za svůj životní cíl připravovat o život druhé, hltala jsem texty s jejich příběhy, skoro jako by to byli mí pacienti, jako by mi pohodlně usazení v koženém křesle šeptali do ucha svá tajemství.

„Asi se to tak dá říct.“

„Nesoudím,“ upřesnil, otočil knihu v rukách tak, že jsem zahlédla obálku – Půlnoc v zahradě dobra a zla –, načež ji otevřel a začal listovat stránkami. „Tuhle knížku miluju.“

Jen jsem se zdvořile usmála, protože jsem nevěděla, jak bych na to měla odpovědět.

„Vážně už bych měla jet,“ řekla jsem raději, pokývla ke svému autu a natáhla k němu ruku. „Díky za pomoc.“

„Potěšení bylo na mé straně, doktorko…?“

„Davisová,“ představila jsem se. „Chloe Davisová.“

„Dobrá, doktorko Chloe Davisová. Pokud byste snad v budoucnu zase potřebovala přestěhovat nějaké krabice…“ Zajel rukou do zadní kapsy, vylovil z ní peněženku, z té vytáhl navštívenku a založil ji mezi rozevřené stránky. Zaklapl knihu a podal mi ji. „Víte, kde mě najít.“

Usmál se, mrkl na mě a pak se otočil a vyrazil zpátky k budově nemocnice. Když se za ním automatické dveře zavřely, zadívala jsem se na knihu ve svých rukách a přejela jsem prsty po lesklé obálce. Mezi stránkami vznikla drobná škvíra v místech, kam zaklínil svou vizitku. Zajela jsem do mezírky nehtem, knihu otevřela a kartičku si prohlédla. Zatímco jsem zkoumala jeho jméno, pocítila jsem v hrudi nezvyklý záškub.

Netuším jak, ale už tenkrát jsem věděla, že to nebylo mé poslední setkání s Taylorem Briggsem.

Pátá kapitola

Omluvím se Shannon a Taylorovi a vyklouznu posuvnými dveřmi ven. Když vykročím na zadní verandu, už se mi motá hlava, koneckonců v ruce svírám čtvrtou sklenku. V uších mi hučí nekonečné společenské klábosení a v hlavě ta lahev vína, kterou jsem do sebe nalila. Venku je pořád parno, ale pofukuje osvěžující větřík. V domě už začínalo být dusno z horka, jež sálalo z těl čtyřicítky přiopilých lidí a odráželo se ode zdí.

Volným krokem dojdu k piknikovému stolu. Z hromady raků, kukuřičných klasů, klobás a brambor rozložených na novinovém papíru se kupodivu pořád kouří. Odložím sklenku s vínem, vezmu jednoho raka, ukroutím ocas a šťávu z hlavy si nechám stékat na zápěstí.

Najednou za sebou zachytím jakýsi pohyb – kroky. A hlas.

„Neboj, to jsem jenom já.“

Zprudka se otočím, ale chvíli mi trvá, než se mé oči přizpůsobí tmě a rozeznám člověka před sebou. Mezi prsty mu září třešňově rudý konec cigarety.

„Vím, že nemáš ráda překvapení.“

„Coope!“

Odložím raka na stůl, přistoupím k bratrovi, obejmu ho oběma rukama kolem krku a vdechnu jeho povědomou vůni. Nikotin a mátová žvýkačka. Jsem v takovém šoku z toho, že ho tu vidím, že nechám rýpnutí ohledně večírkového překvapení být.

„Čau, ségra.“

Poodtáhnu se od něj a zadívám se mu do tváře. Vypadá starší, než když jsem ho viděla naposledy, ale to je u Coopera normální. Během měsíců jako by stárl o celé roky, vlasy na spáncích mu šednou, ustarané vrásky na čele se každým dnem prohlubují. Přesto je Coop jedním z těch mužů, kteří s věkem získávají na přitažlivosti. Moje spolubydlící na vysoké ho kdysi, když mu na krku začalo rašit strniště v barvě „pepř a sůl“, překřtila na stříbrnou lišku. Utkvělo mi to v hlavě, protože ta přezdívka vážně sedí jako ulitá. Působí zrale, vychytrale, přemýšlivě, klidně. Jako by za těch pětatřicet let viděl ze světa víc než většina lidí za celý svůj život. Spustím ruce z jeho krku.

„Vůbec jsem si tě uvnitř nevšimla!“ pronesu hlasitěji, než jsem měla v úmyslu.

„Taky jsou tam davy,“ odpoví se smíchem, ještě naposledy si potáhne, odhodí cigaretu na zem a rozdrtí ji botou. „Jaký je to pocit, když se kolem tebe v jednu chvíli motá čtyřicet lidí?“

Pokrčím rameny. „Asi dobrý trénink na svatbu, řekla bych.“

Jeho úsměv maličko ochabne, ale rychle se zase vzpamatuje. Oba se tváříme, jako by se to nestalo.

„Kde je Laurel?“ zeptám se.

Vrazí ruce do kapes a zadívá se mi přes rameno. V očích má najednou nepřítomný pohled a já vím předem, co přijde.

„Ta už je ze hry.“

„To mě mrzí,“ řeknu. „Měla jsem ji ráda. Připadala mi milá.“

„Jo,“ přikývne. „To byla. Taky jsem ji měl rád.“

Chvíli jen tak mlčíme a nasloucháme tlumenému šumu hlasů zevnitř. Oba si uvědomujeme, jak je pro nás po tom, čím jsme si prošli, složité navazovat vztahy, víme, že nám to v tomhle ohledu spíš nevychází.

„Tak co, už se těšíš?“ zeptá se a pohodí hlavou směrem k domu. „Na svatbu a takový ty věci?“

Zasměju se. „A takový ty věci? Ty to se slovy vážně umíš, Coope.“

„Víš, jak to myslím.“

„Jo, vím, jak to myslíš,“ řeknu. „A ano, těším se. Měl bys mu dát šanci.“

Cooper se na mě zadívá a zamračí se. Maličko se zakymácím.

„O čem to mluvíš?“ zeptá se.

„O Taylorovi. Vím, že ho nemáš rád.“

„Proč to říkáš?“

Teď se pro změnu zamračím já.

„Vážně to budeme probírat znovu?“

„Já ho přece mám rád!“ prohlásí a zvedne ruce na znamení kapitulace. „Připomeň mi, čím že se to živí?“

„Prodává farm–“

„Prodává farmy?“ ušklíbne se posměšně. „Fakticky? Nepřijde mi jako ten typ.“

„Farmaceutické výrobky,“ upřesním. „Léky.“

Cooper se zasměje, vytáhne z kapsy balíček cigaret a jednu si zastrčí mezi rty. Nabídne mi, ale já zavrtím hlavou.

„To dává větší smysl,“ poznamená. „Ty jeho boty jsou až moc nablýskaný na to, aby v nich od rána do večera obcházel farmáře.“

„No tak, Coope,“ napomenu ho a založím ruce na hrudi. „Mluvím o něčem jiném.“

„Prostě si myslím, že na to moc spěcháte,“ řekne. Škrtne zapalovačem, zvedne plamínek k cigaretě a potáhne. „Znáte se jak dlouho – dva měsíce?“

„Rok. Jsme spolu už rok.“

„Teprve rok.“

„Co tím chceš říct?“

„Jak můžeš někoho opravdu dobře poznat za pouhý rok? Už ses setkala s jeho rodinou?“

„Vlastně ne,“ přiznám. „Nejsou si moc blízcí. Ale no tak, Coope. Vážně ho chceš posuzovat podle jeho rodiny? Zrovna ty bys měl vědět líp než kdo jiný, jak mizerné to s příbuznými občas bývá.“

Cooper pokrčí rameny a namísto odpovědi si znovu potáhne. Ta jeho hraná nonšalance už mě pěkně štve. Bratr se mi vždycky dokázal tak nějak nenápadně dostat pod kůži, zavrtat se do hloubky jako skarab a užírat mě zaživa. A nejhorší na tom je, že se tváří, jako by mu o nic takového nešlo. Jako by si vůbec neuvědomoval, jak mě jeho slova rozdírají, jak hrozně to bolí. Pocítím náhlé nutkání oplatit mu stejnou mincí.