Obsah

PROLOG

PRVNÍ ČÁST

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

DRUHÁ ČÁST

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

TŘETÍ ČÁST

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

EPILOG

DOPIS OD JESS

PODĚKOVÁNÍ

Přeložila Ivana Nuhlíčková

Copyright © Jess Ryder, 2020

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2022

ISBN 978-80-249-4874-4

Mé matce

PROLOG

Erin

Nyní

Měla jsem to Tomovi říct. To je hlavní myšlenka, která mi víří hlavou, když sedím v policejní cele. Tahle příšerná chyba mi rozdělila život na dva – než se o tom Tom dozvěděl a poté co to zjistil. Kdyby byl na mé straně, mohla jsem si tak ušetřit další problémy – a že byly vážně obrovské –, jenže já mu vůbec nedala šanci. Ale byl tehdy neústupný a přesvědčený o své pravdě.

„Slib mi, že mě nikdy nepodvedeš, Erin.“ To mi řekl večer před svatbou. „Nedokázal bych se s tím vyrovnat. Pokud mě jen jednou zradíš, naše manželství tím skončí.“

Mohla jsem – měla jsem – mu to říct už tehdy, ale byla jsem zbabělec. Termín na radnici byl zajištěný, svatební hostina připravená, svatební cesta zaplacená. A co bylo nejdůležitější, Oliver byl už na cestě. Našla jsem někoho, kdo chtěl strávit zbytek života se mnou, kdo chtěl být otcem mého dítěte, nemohla jsem všechno tohle riskovat. Mlčela jsem a potom bylo už příliš pozdě.

V cele je chladno, ačkoli venku je teplé slunečné počasí. Nadzvedla jsem se na lavici, vytáhla záda vzhůru, abych se protáhla a zbavila se té bolesti. Jak dlouho už tady čekám? Určitě je to už několik hodin. Čas je pohyblivá věc a já už ho nedokážu sledovat.

Asi shromažďují další důkazy. Nebo mě nechávají vydusit. Na výslech mají dvacet čtyři hodin, potom mě musí buď obvinit, nebo propustit. Jsem svědek, nebo podezřelá? Ten detektiv ví, že lžu, ale netuší proč. Kdyby mě požádal, abych se vrátila zpátky na začátek, odpověď by byla naprosto jasná a během několika minut by to bylo vyřešené. Ale zatím se mě zeptal jen na to, co se stalo večer mezi desátou a jedenáctou.

Neusnadním mu to. Budu se držet svého příběhu, ať se bude dít cokoli. Chci, aby mě obvinili. Budu na tom trvat. Je to jediný způsob, jak můžu odčinit svůj skutečný zločin, ačkoli jsem před všemi těmi lety neudělala nic nezákonného. Tehdy mi připadalo správné, že jsem dala své dítě k adopci. Věřila jsem, že tak řeším problém, ne že ho zhoršuji. Tak naivní jsem byla. Nikdy jsem nepomyslela na to, co by se mohlo stát, až holčička vyroste.

PRVNÍ ČÁST

1. KAPITOLA

Erin

Leden 2020

Byl to den mých čtyřicátých narozenin a všechno bylo pod kontrolou. Nový účes se mi líbil, nízkosacharidová dieta pomohla a přiléhavé šaty, které jsem si po dlouhém přesvědčování pořídila, už se mi přes břicho nenapínaly. Na můj věk to není špatné, pomyslela jsem si, když jsem se prohlížela v zrcadle na skříni.

Pořádali jsme večírek, velký večírek na oslavu kulatých narozenin. Úplně by mi stačilo strávit ten den jen s Tomem a dětmi. Zajít do místní italské restaurace, možná ještě do kina. Ale ne, manžel trval na tom, že musíme slavit s celou rodinou a přáteli. Našla jsem spoustu důvodů, proč to nejde. Tlak v práci, nepředvídatelné počasí, které touhle dobou panuje, nedostatek prostoru uvnitř v domě, Oliho studium, moje smíšené pocity z dosažení čtyřky a nuly. Tom ale každý z nich vyvrátil.

Byl dole, organizoval dění a každou chvíli sklouzl k učitelskému jednání. Děti pro jednou spolupracovaly. Oli odložil dějepisné knihy a oblékl si košili. Dokonce ani Chloe neprotestovala, když jsem zamítla roztrhané šortky přes fialové síťované punčocháče. Venku se chystalo mezi mraky prodrat sluníčko a vítr utichl. Večírek se konal a k mému překvapení jsem se na něj těšila. 

Obvykle jsem narozeniny neslavila. Vysvětlovala jsem lidem, že nejsem ráda středem pozornosti a nechtěla jsem, aby se kolem toho dělal nějaký rozruch (ačkoli když mě vzali za slovo, občas mi to přišlo líto). Bylo to těžké, když jsem se tvářila, že nechci od lidí kolem sebe, aby dali najevo, že mě mají rádi. Chudák Tom to nechápal, označoval to za fobii a přičítal to mému strachu ze stárnutí. Ale s tím to nemělo nic společného.

Narozeniny ostatních mi problém nedělaly. Vlastně jsem to měla trochu jako posedlost. Dokázala jsem vysypat z rukávu data narozenin kamarádů, příbuzných, sousedů, kolegů, dokonce i lidí, které jsem sotva znala. Byl na mě spoleh, že pošlu květiny, blahopřání esemeskou, pravidelně jsem nosila do práce zákusky. To byla moje zvláštní schopnost, pamatovat si každého. Nikdy jsem nepotřebovala připomínky z Facebooku.

Věděla jsem, proč to dělám, byla to taková tajná domluva s Bohem. Když budu slavit narozeniny všech ostatních a odmítnu slavit ty svoje, sprostí mě viny za to, že opomíjím ty její. Samozřejmě že jsem je ve skutečnosti neopomíjela, to ani nešlo. Jak se blížil duben, bála jsem se otáčet kalendář v kuchyni, věděla jsem, že to datum na mě bude zírat po celé čtyři týdny zakroužkované silnou neviditelnou čarou. Když ten den nadešel, vždycky ho provázela bolest. Tak chladná a intenzivní, jako když se člověk řízne o papír, ale nechávala jsem si to pro sebe.

Ještě když jsem dokončovala líčení, netušila jsem, co mi na to odpoledne osud nachystal. Všechno běželo hladce. Lidé, kteří se starali o občerstvení, pracovali v kuchyni, vytvářeli malé špízy, zdobili jednohubky a pekli malé slané koláčky. V zahradě stál vytápěný stan, do kterého se vstupovalo z jídelny. Na trávu položili ohyzdný modrý koberec, kolem vratkých stolků s naaranžovanými květinami stály bílé umělohmotné židle. Všude poletovaly růžové a stříbrné balonky. Vypadalo to jako na svatbě.

„Mami! Půjdeš dolů, nebo co?“ zaslechla jsem Oliho hlas, hluboký a znělý, ačkoli mu bylo teprve osmnáct.

„Za chvilku!“ křikla jsem zpátky.

„Táta říká, aby sis pospíšila!“

„Už jdu.“

Ještě jsem si stříkla za uši a na vnitřní stranu zápěstí trochu parfému. Podle hodin v ložnici zbývalo do začátku ještě dvanáct minut. Někteří ale přicházeli dřív a bylo potřeba, abych se u dveří nechala políbit a obejmout, abych přijímala nevyhnutelné bonboniéry a orchideje v květináči. Na pozvánce jsme zdůraznili, aby hosté nepřinášeli dárky, ale bylo mi jasné, že většina se tím nebude řídit.

V tu chvíli zazvonil zvonek a mně se sevřel žaludek, připomnělo mi to chvíli, kdy jsem rodila Chloe. Měla omotanou pupeční šňůru, při každé kontrakci se utahovala a snižovala jí srdeční rytmus. Právě tak jsem se cítila. Jako by mě někdo zbavoval přísunu vzduchu. Myslela jsem si, že je to rozrušením, možná to byla předtucha. Vstala jsem a obula si nové špičaté lodičky, už v tu chvíli mi bylo jasné, že na konci dne budu mít puchýře.

„No panečku!“ prohodil Tom, když jsem scházela ze schodů. „Vypadáš úžasně.“

Z haly se na mě usmívali první hosté. Dostala jsem blahopřání a kytici žlutých frézií. „Ach, děkuju mockrát, to jste nemuseli.“ Přivoněla jsem ke květinám. „Prosím, pokračujte do jídelny, Oli se postará o pití a Chloe o kabáty.“

„Pokud se nám podaří dostat ji z jejího pokoje,“ zamumlal Tom, když se sousedi vzdálili z doslechu. „Vy holky jste všechny stejné. Bůh ví, co tam nahoře dělá.“

„Je jí čtrnáct,“ zasmála jsem se. „Nalij mi prosím skleničku něčeho, ano? Colu nebo bezinkovou šťávu. Ještě prosím pár jednohubek, aby se mi zklidnil žaludek.“

Políbil mě na ústa. „Nemusíš být nervózní. Nejsi děcko, teď už jsi nejspíš vážně dospělá.“

„Myslíš ve středním věku.“

„V žádném případě. Lidi teď běžně žijí do devadesáti, to znamená, že do poloviny ti ještě pět schází.“ Mrkl a odcházel. Chtělo se mi rozběhnout se za ním a políbit ho, ale znovu se ozval zvonek u dveří.

Otevřela jsem dveře a spatřila záplavu známých tváří – Asha a Holly, prostě Holky, Ashin manžel Joe, Hilary, která vede moji školku, a její partnerka Rebecca. Mark a Steve, kteří hrají s Tomem fotbal, a jejich manželky, jejichž jména jsem zapomněla. Všichni přišli najednou.

„Ale, ale! Naše oslavenkyně!“ vykřikla Asha. Hilary mávala lahví šampaňského, což byla zvláštní volba, když věděla, že alkohol nepiju.

„Říkali mi, že jdeme slavit čtyřicátiny,“ přidal se Joe plynule, „ale ty vypadáš maximálně na jednadvacet.“

„Proboha, zmlkni,“ plácla jsem ho hravě po paži, když překročil práh. „Pojďte všichni dál, moc ráda vás vidím!“

Sevřený žaludek se mi uvolnil, uvědomila jsem si, že všechno bude v pořádku. A bylo to víc než v pořádku, bylo to příjemné a radostné. Alespoň následující dvě hodiny.

Kolem čtvrté byla oslava stále v plném proudu. Snědly se stovky jednohubek a komora přetékala prázdnými lahvemi. Stužky hovorů se vinuly místností, občas se na nich uvázala mašlička nečekaného smíchu. Už před chvílí jsem se zbavila těch mučivých bot a bosa se přesouvala od jedné skupiny ke druhé, se všemi jsem se objala a tvářila se, že v tom rámusu slyším, co říkají.

Bylo moc milé vidět tolik lidí na jednom místě. Na jednom konci tančila ve stanu děvčata z práce na naše oblíbené hity z devadesátých let, mávala sklenkami na víno a co chvíli se zastavila, aby zapózovala na selfie. V dalším seděly na pohovce Tomova maminka a její dvě starší sestry, které unikly do obýváku, povídaly si a popíjely čaj. Mezi tím vším se pohybovali další z našich přátel, kteří se po letech sešli jako úroda z různých polí. Byli tu i spolužáci z vysoké, známé z dětského klubu, kam jsem chodila, když se Oli narodil, známí z okolí a pár sousedů. A samozřejmě Asha a Holly.

Z mé strany se ale nikdo z širší rodiny neobjevil. Čekala jsem, jestli se o tom někdo zmíní, dokonce jsem už měla připravenou výmluvu. „Rodiče žijí daleko… A nemají rádi místa, kde je hodně lidí, zajedu k nim a oslavíme to společně.“ Všechno to byly lži – no alespoň ty poslední dvě věty. Maminka s tátou se odstěhovali z domu, kde jsem vyrůstala, a před několika lety se usadili v Cornwallu. Znala jsem jejich adresu i telefonní číslo, ale oběma stranám bylo jasné, že je využijeme pouze v naléhavém případě.

Asha a Holly seděly u jednoho z umělohmotných stolů a něco spolu naléhavě probíraly. Zdálo se, jako by Asha Holly v něčem radila. Joe se vypravil pro další víno, což asi nebyl ten nejlepší nápad. Když se Holly přiopila, zabředávala do sebeobviňování. Měla v úmyslu přivést dnes svého nového chlapa, ale na poslední chvíli se z toho vyvlékl. Holly byla rozvedená a bezdětná, cítila se kvůli tomu trochu zahořklá.

Snažila jsem se odhadnout téma jejich hovoru podle řeči těla. Asha vstala, a než vešla zpátky do domu, pohladila Holly po vlasech. Nejspíš šla na toaletu.

„Ahoj, jak to jde?“ Zničehonic se vedle mě objevil Tom.

„Skvěle. Snědla jsem příliš taštiček s chorizem, ale…“

„Promiň, že jsem se ti nevěnoval. Procházel jsem mezi hosty.“ Zamyšleně mě pohladil po zádech. „Nechceš si zatancovat? Oli připravil skvělou hudbu. Jsou to všechno naše oblíbené kousky.“

„Možná později. Ještě jsem nemluvila s holkama. Chudinka Holly málem nepřišla, věřil bys tomu? Ten její nedorazil. Asi bych měla jít na chvíli vystřídat Ashu, víš.“

„Nezanedbávej ale ostatní hosty. Kdybys mě potřebovala, budu na parketu, poklábosím s děvčaty ze školky.“

„Opovaž se!“

Políbil mě a zmizel ve stanu. Hledala jsem vhodná slova útěchy inspirovaná knížkou „Kdo by potřeboval chlapy?“, když se vrátila Asha.

A… přišla ta chvíle. Mělo zahřmít, nad hudbou na večírku se měl rozlehnout hlas boží. Jenomže můj osud dorazil v malé červené obálce.

„Tohle jsem našla na rohožce,“ řekla Asha. „Asi blahopřání k narozeninám. Někdo ho přinesl osobně.“

„To je zvláštní, proč nezaklepal?“

„Třeba je to někdo ze sousedů a naštvalo ho, žes ho nepozvala.“

„Ale vždyť jsme pozvali téměř celou ulici. Tom na tom trval. Tvrdil, že pak už si nebude nikdo stěžovat.“

Asha pokrčila rameny. „Nevím, třeba to někomu vypadlo, když nesl dárek? Každopádně, radši se vrátím za Holly. Není na tom nejlíp.“

„Za chvíli jsem u vás.“ Asha mi poděkovala a prodírala se zpátky ke stolu. Bez zaváhání jsem otevřela obálku a vytáhla přání. Zadívala jsem se na sklenku šampaňského s přetékajícími bublinkami, v horním rohu byla stříbrná čtyřicítka. Jenomže srdce se mi ocitlo až v krku, když jsem si přečetla přání uvnitř.

Všechno nejlepší k narozeninám, mami.

S láskou od holky, které ses zbavila xxx

2. KAPITOLA

Erin

Červenec 1994

Jsem v parku s Ashou, Holly a tisícovkou dalších puberťáků. Duní mi v uších, zvuk z reproduktorů cítím až v hrudníku. Vnímám doteky a pach cizích zpocených těl, když poskakujeme v rytmu hudby a máváme rukama ve vzduchu, k tomu pokřikujeme, i když máme úplně sucho v krku.

Hrají Acacia Drive, tři kluci, kteří chodili k nám do školy, ale teď se jako zázrakem umisťují ve všech hudebních žebříčcích. Přijeli domů, aby vystoupili jako hlavní hvězdy Sommerfestu, víkendových oslav v místním veřejném parku.

Hraje se loutkové divadlo, jsou tu dětské výtvarné dílny, stánky s jídlem a dalším občerstvením, konají se tu představení klaunů, žonglérů, pouličních umělců, vypravěčů a hudebníků, vyvrcholením je živý koncert na venkovním pódiu. Je to poprvé, kdy se v Camfordu, nudném městečku utopeném uprostřed ještě nudnějšího essexského venkova, děje aspoň něco trochu vzrušujícího.

Na začátku máma s tátou trvali na tom, že na nedělní koncert nepůjdu. Je to příliš pozdě, jsem moc mladá, bude tam spousta lidí, kapesní zloději, lidé, co berou drogy, a jiní mizerové, kteří budou číhat ve křoví, aby mě mohli napadnout. A co bylo nejdůležitější, druhý den byla škola.

Nechtěla jsem se ale nechat odbýt. Byl už téměř konec pololetí, za chvíli měly začít letní prázdniny, už se moc neučilo, ten rok se neskládaly žádné zkoušky a jde přece o koncert v místním parku, ne o festival Glastonbury. Jenomže rodiče nechtěli ustoupit, ať jsem je přesvědčovala sebevíc. Jak se víkend blížil, nevypadalo to pro mě příliš slibně. Asha a Holly samozřejmě šly, stejně jako většina ostatních lidí ze třídy. Vlastně tam budou všichni, co alespoň trochu za něco stojí. Když se tam neobjevím, budou mi to předhazovat celé léto.

Naštěstí mě zachránil Ashin táta, nabídl se, že nás odveze do parku a přesně v deset nás tam vyzvedne. To měl ten koncert končit. To byla záchrana. Pokud tam Ashini rodiče, kteří jsou posedlí domácími úkoly a dobrými známkami ještě víc než ti moji, bez problémů svoji čtrnáctiletou dceru pustí, ti moji nemohou nic namítat.

Propašovala jsem nějaké odvážnější oblečení a strávila odpoledne přípravami s Holly u nich doma. Navzájem jsme se učesaly, nalakovaly si nehty, nalíčily se a já jsem si půjčila její sandály na vysokém podpatku. Potom jsme doklopýtaly k Ashe. Její táta byl trochu vyděšený, když jsme se tak vymóděné objevily u jejich domu, ale nic neřekl, naložil nás do auta a odvezl do města.

Dokázaly jsme to, opravdu jsme se tam dostaly. Protlačily jsme se dopředu, abychom měly dobrý výhled. Předkapela byla trochu nudná, ale Acacia Drive byli úžasní. Snažila jsem se představit si je jako třeťáky v uniformě školy Greenfield, jak pobíhají po chodbách a hrají na školním hřišti fotbal… Vlastně to nebylo tak dávno, a teď jsou slavní. Možná mám naději i já.

Lidé zvedli nad hlavu zapalovače jako na opravdovém koncertě a já si všimla skupinky starších kluků, kteří postávali vedle. Jeden z nich, ten nejpohlednější, takže je asi vedl, si mě prohlížel. Cítila jsem, jak se mi do zad zabodává jeho pohled, když jsem vrtěla boky a mávala rukama nad hlavou. Kdykoli jsem se otočila, zíral na mě a v koutcích úst mu pohrával úsměv.

„Chceš?“ zavolal a zvedl velkou lahev minerálky.

„Jo, díky, jsem úplně vyprahlá.“ Sáhla jsem po lahvi a zhluboka a dychtivě se napila. Jenomže to nebyla voda, ale nějaký alkohol. Asi vodka, s něčím namíchaná. Snažila jsem se nerozkašlat se. Ať už jsem právě vypila cokoli, pálilo mě to vzadu v krku, ale ovládla jsem se a tvářila se, že jsem to celou dobu věděla. Znovu jsem se napila a nechala alkohol proudit do žil.

„Jestli chceš, klidně to dopij,“ řekl a upřeně si mě prohlížel, nakonec spočinul pohledem na tenkém pramínku potu, který mi stékal mezi ňadry. Zasmála jsem se a při tanci dál popíjela z té lahve. Při tom jsem se k němu přiblížila. Rozumná Asha na mě vrhla varovný pohled, ale tvářila jsem se, že jsem si toho vůbec nevšimla.

Blížila se desátá, doba, kdy jsme měly odejít, ale koncert byl v nejlepším. Zpěvák si vykračoval přes pódium a nakláněl se, aby chytal dívky za ruce. Cítila jsem vibrace v celém těle. Světelná show mi vysílala pulzy do mozku.

„Měly bychom jít,“ oznámila Asha. „Nechci uvíznout v davu.“

„Dobře… Pojď, Erin.“ Holly mi poklepala na ruku. Když jsem se k ní otočila, na chvíli se mi zamotala hlava.

„Ale vždyť to ještě neskončilo,“ zasténala jsem a toužebně se dívala k pódiu. Přece nemusíme utíkat z parku jako Popelky. Dopila jsem lahev utajené vodky a cítila se příjemně vzpurná. „Tvůj táta určitě klidně počká.“

„Říkal, že přesně v deset. Taková je dohoda.“ Asha vypadala nervózně. „Prosím, Erin.“

„Dobře, dobře…“ Podrážděně jsem obrátila oči v sloup, odhodila lahev a vykročila jsem za kamarádkami, které už se prodíraly davem k východu. Po několika metrech mě někdo chytil za ruku a já se prudce otočila. Byl to ten kluk, co mi dal vodku, ten, který na mě celý večer zíral.

„Nechoď,“ křikl přes hlasitou hudbu. „Večer teprve začíná.“

Vodka se mi rozlévala tělem, cítila jsem, jak mi měknou končetiny, moje dlaň v jeho ruce ztratila stisk. „Ale já jsem slí–“ začala jsem, ale moje slova se utopila v hlasitém potlesku. Kapela oznámila, že bude následovat poslední písnička. „Jasně, vždyť o nic nejde,“ ozval se ze mě alkohol a potom už jsem si uvědomila, že mám jazyk toho kluka až v krku.

Cítila jsem, jak se park kolem nás vyprazdňuje, ozýval se hovor a smích. Najednou se ochladilo, obloha byla plná hvězd. Točila se mi hlava a klopýtala jsem v kamarádčiných stříbrných sandálcích, když mě ten kluk odvedl ke stromu a opřel o drsnou kůru. Muchlování s ním bylo hladové, téměř brutální. Strništěm mi škrábal jemnou kůži. Začal se potýkat s knoflíčky topu, ale chytila jsem ho za ruku a zašeptala: „Tady ne.“

„Kolik ti je?“ zeptal se, poodstoupil a díval se mi do tváře. Pot mi rozpustil make-up.

„Šestnáct,“ vyhrkla jsem a přidala si dva roky. On vypadal minimálně na dvacet.

„Jak se jmenuješ, princezno?“

„Erin.“ Znovu mě políbil. „A ty?“

„Já?“ zopakoval tónem, který naznačoval, že to snad musím vědět. „Dean. Dean Philips.“ S úsměvem jsem přikývla, ale to jméno mi vůbec nic neříkalo.

„Radši půjdu,“ prohodila jsem omámeně. „Kamarádky… čekají…“

„No, určitě už to vzdaly.“

Jak dlouho jsme se líbali pod tím stromem? Deset minut? Půl hodiny? Jeho kamarádi postávali asi dvacet metrů od nás, přešlapovali s rukama v kapsách a vypadali neklidně. Pár opozdilců ještě vycházelo z parku, uklízeči ve žlutých vestách sbírali odpadky. Na pódiu statní chlapíci v černých tričkách odmontovávali světla a balili reproduktory do velkých lesklých beden.

„Musím jít…“ Pokusila jsem se odlepit od kmene toho stromu. Čeká na mě pořád ještě Ashin táta, nebo už odjeli? Řekne mým rodičům, že jsem nepřišla. Co když skočí táta do auta a pojede mě hledat – vyvleče mě z parku jako zatoulané batole? To by bylo ponižující zvlášť před Deanem. Co když maminka zavolá policii?

Euforie začala vyprchávat a dělalo se mi špatně. Musím najít ostatní, nebo jít na autobus. Tak jako tak jsem ale už v pořádném maléru.

„Promiň… musím jít.“

„V tomhle stavu to nedáš,“ namítl Dean. „Odvezeme tě.“ Luskl prsty na kamarády a ti poslušně přiběhli. „Gary? Přivez auto, jo? Děcko potřebuje odvézt.“

Gary – vysoký, hubený, s tváří poďobanou od akné – zacinkal klíči. Věděla jsem, že vypil minimálně tolik vodky jako já, což musí být nad povolený limit, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Potřebovala jsem se dostat domů, a rychle.

Vyklopýtala jsem z parku, Dean mě podpíral, držel mě kolem pasu tak silně, že mě málem zvedal nad zem. Jeho kamarádi šli před námi, vesele do sebe strkali a občas prohodili nějakou oplzlou poznámku, které jsem nerozuměla. Ale nebála jsem se, cítila jsem se v bezpečí. Dean je šéf a postará se o mě.

Garyho Ford Mondeo stál zaparkovaný na trávníku několik set metrů od nás. Dean otevřel dveře a já se nasoukala dozadu. Další kluk, později jsem zjistila, že se jmenuje Mark, si sedl z druhé strany a záměrně se na mě tiskl, abychom se dotýkali stehny. Ocitla jsem se mezi dvěma muži.

Řekla jsem jim jméno ulice a vyrazili jsme. Gary řezal zatáčky, na brzdu dupl obvykle až v poslední chvíli a plyn přidával už na oranžovou. Dean mě celou cestu jednou rukou objímal, tou druhou mě hladil po stehně. Jemně mě kousal na krku, měla jsem pocit, že mi saje kůži jako upír. Cítila jsem napětí v Markově těle i stehně, kterým se ke mně tiskl, ale nic dalšího si nedovolil. Jsem Deanova hračka, nebude se o mě dělit.

Auto bylo cítit potem a cigaretami. Gary pustil hlasitou hudbu a všichni otevřeli okénka. Mark bubnoval zezadu do předního sedadla a chlápek, který tam seděl, jeho jméno jsem zapomněla, mu řekl, ať toho nechá.

„Támhle mě vyhoďte,“ požádala jsem, když jsme dojeli na vrchol Coleridge Close. Bydleli jsme až na konci a nechtěla jsem, aby se Gary otáčel před naším domem.

Dean otevřel dveře a vystoupil. Posunula jsem se po sedadle a vypadla na chodník. Když jsem se nadechla čerstvého vzduchu, měla jsem pocit, že budu přímo před ním zvracet.

„Ty jsi fakt nametená,“ rozesmál se, když mě zvedl a opřel z boku o auto. Tam mě ještě chvíli osahával. „Většinou býváme večer v hospodě Craven Arms na hlavní ulici, znáš to?“ Přikývla jsem. „Tak se tam za mnou stav, jo? Někdy brzy.“

„Dobře. Díky za svezení.“

„S radostí, princezno. A dávej si pozor.“

Poodstoupil a nechal mě jít. Snažila jsem se udržet rovnováhu a klopýtala po ulici směrem k našemu domu. Byla jsem nejistá a neodvažovala jsem se otočit, abych znovu neupadla, ale slyšela jsem bouchnout dveře auta a mondeo se skřípěním odjelo.

Dole se ještě svítilo. Matka se asi dívala z okna, protože jakmile jsem vkročila na přední verandu, dveře se otevřely.

„Erin?“ zavrčela. „Padej dovnitř. Okamžitě. Otec tě hledá. Strašně se zlobí.“ 

Jakmile jsem překročila práh, okamžitě jsem vystřízlivěla. „Ale vždyť to nebyla moje chyba,“ protestovala jsem. „Ztratila jsem se v davu. Hledala jsem je, ale už byly pryč. Nečekaly na mě.“

Dostala jsem políček na tvář. „Nelži! Vím, cos prováděla. Táhne z tebe alkohol a řasenku máš rozmazanou. Vypadáš jako nějaká coura. Dva týdny nevytáhneš paty z domu, slyšíš mě? A teď zmiz nahoře.“

Doplížila jsem se do svého pokoje, hlava se mi točila a v uších mi hučelo. Ten trest mi byl úplně jedno, v tu chvíli mi připadalo, že to za to stálo. Dokázala jsem myslet jen na Deana, na to, jak mě líbal, dotýkal se mě a říkal mi princezno. Určitě najdu nějaký způsob, jak se dostat z domu a setkat se s ním v Craven Arms. Chce mě vidět. Čeká na mě.

3. KAPITOLA

Erin

Leden 2020

Srdce mi bušilo jako o závod a měla jsem pocit, že omdlím. Potřebovala jsem zmizet z oslavy a uchýlit se do svého pokoje. To přání jsem svírala mezi prsty jako nějakou mrtvolku. Nejradši bych ho upustila, ale neodvažovala jsem se. Ráda bych ho zničila, ale to nešlo. I když jsem měla pocit, jako bych měla spoutané nohy, dovlekla jsem se do chodby a stoupala nahoru po schodech.

Tom mě zřejmě zahlédl, jak odcházím, protože vykročil za mnou. „Miláčku, kam jdeš? Bude se krájet dort!“

„Dopřej mi pár minut. Potřebuju si… hm… vzít jiné boty.“ Ta slova mi drhla v krku. Děsila mě představa, že by se zeptal, proč svírám tu červenou obálku, jako by na ní závisel můj život, ale asi si jí nevšiml.

Došla jsem do ložnice a zamkla dveře. Žaludek se mi bouřil, když jsem se svezla na postel. Neměla jsem moc času dát se do pořádku. Tom mě sice nechal na chvíli odejít, ale nedopustí, abych se schovávala dlouho.

Hlavou mi vířila spousta otázek. Jak věděla, kde mě najít? Proč si ze všech dnů vybrala právě mé čtyřicáté narozeniny, aby o sobě dala vědět? Připadalo mi, jako kdyby do domu hodila ruční granát, který měl vybuchnout před mojí rodinou a přáteli a zničit mi oslavu. Proč to udělala?

Pociťovala jsem vztek, ale vzápětí mi došlo, že se na to dívám z naprosto nesprávného úhlu pohledu. Nemůže vědět, že je to moje obrovské, temné tajemství. Možná si myslela, že mi dává nádherný dárek, ten nejlepší, jaký jsem k narozeninám kdy dostala.

Prsty se mi třásly. Znovu jsem otevřela obálku a vytáhla přání, snažila jsem se zjistit, co vypovídá o mladé ženě, která mi ho poslala. Pořád jsem nemohla pochopit, že je to moje holčička, moje dospělá dcera…

V mých představách byla stále drobounké miminko. Vybavilo se mi, že byla růžovoučká a měkoučká s nateklými váčky pod očima a měla vrásky jako nějaká stařenka. Narodila se o sedm týdnů dřív, byla maličká a vážila málo. Porodní asistentka mi ji položila do náručí jen na pár vteřin, potom ji přemístili na dětské oddělení.

Následující den jsem ji několikrát navštívila. Jen jsem tam stála a zírala na ni skrz sklo inkubátoru, nedokázala jsem zpracovat, že vyšla z mého těla. Vypadala jako malý mimozemšťan, ani ne moc jako člověk, byla moje a zároveň moje vůbec nebyla. Moje hormony ale fungovaly spolehlivě, byla jsem rozbolavělá a unavená, nedokázala jsem uvažovat. Ale o čem v takové chvíli přemýšlet? Rozhodnutí bylo učiněno. Ten den mě měli propustit a už jsem ji nikdy neměla vidět.

Ležela tam, na sobě měla jen plenku a růžovou pletenou čepičku, která jí padala přes jedno očičko. Na hrudi měla několik náplastí, v jedné drobounké paži zavedenou kapačku, která byla zpevněná dlahou. Byla připojená k přístroji, který pípal, ukazoval nějaká čísla a barevné vlnovky. Netušila jsem, k čemu to všechno je. Několikrát se pohnula a spustil se alarm. Vyděsila jsem se, že jí hrozí smrt, ale zdálo se, že nikomu jinému to strach nenahánělo, nakonec přišla sestra a stiskla tlačítko reset.

V inkubátoru byla dvě kulatá okénka, ostatní maminky je otvíraly a protáhly ruce dovnitř, aby vyměnily miminku plenku nebo je jen hladily. To jsem nikdy neudělala. Ani jsem nepožádala, abych si ji mohla naposledy pochovat. Zoufale jsem toužila vzít ji do náručí a políbit na rozloučenou, ale měla jsem pocit, že mi to nenáleží. Už jsem podepsala všechny doklady a vzdala se svých práv. Holčička patřila někomu jinému a moje už nikdy nebude.

Řekli mi, že byla adoptovaná téměř okamžitě. Novorozenců bylo málo, okamžitě o ni projevila zájem slušná milující rodina, která jí poskytne daleko lepší život, než bych dokázala já. Úřad pro adopci už jí našel nové rodiče, čekali trpělivě léta na vhodné miminko. Nemělo smysl, abych si něco vyčítala. Přinesla jsem radost páru, který si to zaslouží, a na první místo jsem dala blaho svého dítěte.

Znovu jsem si přečetla ten vzkaz. Písmenka psaná propiskou byla kulatá, ale ne úplně spojená, místo tečky nad i nakreslila malé srdíčko, ale před významem nebylo úniku. Její slova mě odsuzovala. S láskou od dívky, které ses zbavila. Nepodepsala se jménem, možná proto, že jsem jí žádné nedala. Třeba se jen rozhodla připomenout mi, co jsem udělala. Copak jí nikdo nevysvětlil, že jsem si ji chtěla nechat, ale neměla jsem na vybranou? Přesto mě ale nazývala matkou a posílala mi lásku, to by naznačovalo, že mě neobviňuje. To přání shrnovalo mnoho protichůdných věcí. Nevěděla jsem, jak ho chápat, jaké pocity ve mně chtěla vyvolat. Štěstí? Pocit provinění? Možná dokonce strach?

Ozvalo se zaklepání na dveře. Na chvíli jsem ztuhla, přání jsem svírala v ruce.

„Kdo je to?“

„Asha. Holly je tu také. Můžeme dovnitř?“

„Hm…“

„Posílá nás Tom. Myslí si, že máš jeden z těch svých narozeninových fobických záchvatů.“

„Máš?“ ujistila se Holly v obavách.

Došla jsem ke dveřím a odemkla.

„Tak trochu…,“ připustila jsem tiše, když jsem otevřela. „Pojďte raději dál.“

Posadily jsme se vedle sebe na okraji mé postele, dělávaly jsme to tak jako puberťačky – jen se to nikdy neodehrávalo u nás v domě, vždycky u Holly nebo Ashy. Ukázala jsem jim to přání. Podaly ho jedna druhé a přečetly. Holly unikl ze rtů vyděšený povzdech, Asha jen nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Ale jak je to možné?“

„Děti jsou oprávněné hledat své biologické matky,“ namítla jsem.

„Ano, to vím.“ Holly zůstala na ten důkaz zírat. „Ale obvykle to dělají oficiálně, přes nějakého prostředníka. Tohle přece neměla udělat. A proč ze všech dnů právě dnes? Jak vůbec ví, že máš narozeniny?“

„Nemám tušení. Možná to datum bylo v adopčních papírech.“

„No, myslím, že je to fantastické,“ řekla Asha. „Vydala se tě hledat, takže je jasné, že s tebou chce mít nějaký vztah. Měla bys být ráda, Erin. Vyžadovalo to od ní hodně odvahy, aby tě kontaktovala.“

„Já vím… Máš pravdu. Jen je to všechno tak složité. Vždycky jsem věděla, že existuje šance, že se mě pokusí najít. A opravdu mě to těší, ale… Na tom vzkazu je něco, co mě znervózňuje…“ Povzdechla jsem si. „Netuším, co dělat.“

Chvíli jsme jen mlčely, ale bylo mi jasné, na co jsme všechny myslely.

„Musíš o tom říct Tomovi,“ pronesla Holly nakonec. „Teď už není jiná možnost.“

Asha přikývla. „Obávám se, že má pravdu. Nemůžeš si to své malé tajemství už dál nechávat pro sebe.“

„Ale ono to není malé tajemství, že? Je ohromné, obrovské! Lhala jsem mu po celou dobu, co jsme spolu. A on lháře nesnáší, to víte. Hodně mu na tom záleží kvůli tomu, že jeho otec podváděl maminku. Nikdy mi neodpustí.“ 

Holly mě objala kolem ramen. „Ale ano, odpustí. Miluje tě, pochopí to. Není to nic, za co by ses musela stydět. Jen mu to potřebuješ vysvětlit. Bylas mladá, udělalas chybu – když jsi ji dala k adopci, bylo to správné řešení.“

„Vážně? Opravdu?“

„Samozřejmě. Našla milující rodinu, která se o ni mohla náležitě postarat.“

„Ale to nemůžeš vědět! Třeba se na mě opravdu zlobí!“

„Kdyby se zlobila, tak by ti neposílala to přání,“ namítla Holly.

Zůstala jsem na to přání zírat. „Ne, asi ne…“

„No, až se s ní setkáš,“ řekla Asha, „budeš mít možnost jí to vysvětlit.“

Vehementně jsem zavrtěla hlavou. „Ne, ne, to nemůžu…“

„Ale je to tvoje dcera!“ namítla Asha. „Jak bys mohla nechtít –“

„Samozřejmě že se s ní chci setkat,“ odsekla jsem. „Zoufale ji toužím poznat, ale není to možné. Ne teď.“

Asha na mě zamrkala. „Proč ne?“

„Zamysli se nad tím! Načasování je úplně špatné. Olimu se blíží důležité zkoušky, které ovlivní celou jeho budoucnost. Nemůžu je ohrozit. A Chloe… no, víte, jaké problémy s ní máme. Není to s ní jednoduché. Neumím si představit, jak by na takovou šokující zprávu reagovala – možná by to byla poslední kapka. Nemůžu to ani jednomu z nich udělat. Nebylo by to fér.“ Vzala jsem přání, rozběhla se k prádelníku a schovala ho ve spodní zásuvce pod kupičkou svetrů.

Holly s Ashou si vyměnily pohled. Měla jsem pocit, že to vnímaly jen jako chabé výmluvy, byla jsem pro ně zbabělec, ale pro mě to byly vážné důvody.

„Dobře… ale co Tom?“ Asha na mě upřela tmavohnědé oči a zvedla obočí. „Nezaslouží si znát pravdu?“

„Samozřejmě že zaslouží,“ zamumlala jsem. „Ale prosím, prosím, zatím nic neříkejte. Potřebuju si to promyslet. Najít nejlepší způsob, jak mu to říct.“

„Mlčíme o tom celou tu dobu, tak mu to neřekneme ani teď,“ uklidňovala mě Holly.

„Nezapomínej, že jsme tvoje nejlepší kamarádky,“ dodala Asha. „Víc než kamarádky, jsme sestry.“

„Ano, já vím, bez vás bych to nezvládla.“ Všechny tři jsme vstaly a objaly se. „Mám vás obě moc ráda,“ zašeptala jsem. „Moc vám toho dlužím. Nejen proto, že zachováváte má tajemství, ale i za všechno ostatní, co jste pro mě udělaly. Nevím, kde bych bez vás byla, děvčata. Zachránila jste mi život.“

Holly se vymanila z mého objetí. „Promluvíme si o tom později. Teď musíš jít dolů a sfouknout ty zatracené svíčky.“

„Všechno nejlepší! Všechno nejlepší!“ Snažila jsem se zadržet slzy, které se mi při tom nadšeném pokřiku draly do očí. Všichni si mysleli, že mě dojaly jejich city, ale ve skutečnosti mi bylo do pláče sebelítostí. Moje štěstí najednou vypadalo křehké a dočasné, nádherná bublina, která se vznáší v místnosti.

Asi nikoho nepřekvapí, že jsem tu noc skoro nespala. Probrala jsem se s třeštící hlavou, nebylo to ale možné vysvětlit kocovinou. Po snídani jsme se pokusili uvést dům do obvyklého pořádku, posbírali zbytek sklenic, vrátili židle na místa, vyluxovali drobečky. Firma, která nám pronajala stan, si pro něj měla přijet až následující den. V šedivém ranním světle vypadal spíš žalostně a ošuntěle. Balonky se uvolňovaly a nadnášely se nad ošklivým modrým kobercem jako vzpurná oblaka. Panovala v něm skleslost a spoušť obvyklá po večírcích, pocit, že krásné chvíle přišly, pominuly a už se možná nikdy nevrátí. Nebo jsem to tak vnímala jenom já.

Zdálo se, že Tom má rozvernou náladu, stále jako by se ještě nevymanil ze včerejších oslav. Stále zdůrazňoval ty nejhezčí momenty. Jak bylo krásné setkat se s tolika přáteli, že jídlo bylo vynikající, Oli hovořil s hosty, ačkoli jinak je velice stydlivý, že Chloe na chvíli odložila pubertální důstojnost a šla i tančit.

„Přestala, jakmile si všimla, že ji natáčím,“ řekl. „Ale teď mám důkaz!“ Opravdu se bavila.

„Bylo to nádherné, děkuji, žes to zorganizoval,“ řekla jsem a přemýšlela, jestli vnímal, jak jsou má slova prázdná.

Později dopoledne odvezl Tom prázdné lahve do tříděného odpadu. V domě vládlo ticho, ani jedno z dětí se ještě neobjevilo. Uchýlila jsem se do ložnice a znovu vytáhla to přání.

Proč nepřipsala nějaký kontakt na sebe? Telefon, adresu nebo e-mail? Nesdělila ani, jak se jmenuje. Pokud chtěla, abychom se setkaly, určitě by nechala nějaký kontakt. Možná to přání vůbec nebylo od mé dcery, napadlo mě. Možná je od někoho, kdo mi chce zničit manželství. Ale to je hloupé. Kdo by dělal něco tak zlomyslného?

V mysli se mi vynořilo pár absurdních možností. Nějakou ženu zajímá můj manžel? Tom je stále velice pohledný, ale ta představa byla k smíchu. Nějaký nespokojený zaměstnanec? Nedokázala jsem se na nikoho rozpomenout, vesměs byli všichni velmi spokojení. Ne, určitě je to od mé dcery, jiné vysvětlení neexistuje.

Ale jak mohla vědět, kde mě hledat? Předpokládala jsem, že požádala o nahlédnutí do adopčních záznamů, ale tam by zjistila jedině moji adresu u rodičů. V tom chladném camfordském domku bez lásky jsem vyrůstala jako nejmladší ze čtyř dětí, mí starší bratři už opustili hnízdo a nechali mě tam samotnou. Možná napsala na starou adresu a poštu přeposlali do nového domova mých rodičů v Cornwallu. Samozřejmě, jedině tak mě mohla najít. Mé dceři pomohla její babička.

4. KAPITOLA

Jade

Leden 2020

Jade seděla vzadu v dobročinném obchůdku a třídila oblečení podle velikostí. Raději pracovala sama, nestýkala se se zákazníky a vyhýbala se pronikavému pohledu nového vedoucího Mikea. Bylo tam chladno a klid, místnost bez oken osvětlovala jediná žárovka. Bodová světla a zářivky vpředu v obchodě jí způsobovaly bolest hlavy.

Seděla se zkříženýma nohama, náhodně vybírala kusy oděvů z hromádky, kterou si připravila na podlaze, a snažila se po čuchu najít stopy lidí, kteří ty věci nosili. Pot v podpaží, parfém na límečku. Proč se toho kusu vzdali? Nějaký důvod existovat musí. Možná se jim nelíbila barva. Nebo už jim to oblečení nepadlo. Nebo je přestalo bavit, možná si chtěli koupit něco nového. Stejným způsobem uvažovala i o motivech své biologické matky.

Se zavřenýma očima zalovila v hromádce a vytáhla nějaký hadřík, jako když se poslepu losují výhry. Je to způsob, jak si práci trochu zpříjemnit. I když to vlastně nebyla práce, působila tu jako dobrovolník. Otevřela oči. Co vytáhla? Dámský top, velikost šestnáct, ušitý z něčeho, co připomínalo lepší fáč, materiál byl krémový, nabíraný kolem límce a na rukávech. Je tohle retro? ptala se sama sebe. Bylo pro ni těžké to určit. U některých věcí měla pocit, že jsou moderní, třeba ty dlouhé šaty s květinovým vzorem, které přišly minulý týden, ale ukázalo se, že jsou staré, ze sedmdesátých let. U jiných věcí byla přesvědčená, že jsou staré, ale rychle se ukázalo, že tomu tak není.

Amy to vždycky okamžitě pozná. Je strašně chytrá. Snažila se Jade naučit, jak to rozlišit, ukazovala jí fotky na internetu, zdůrazňovala tvar límečků, délku šatů, vzory a výběr barev. Jade to v tu chvíli úplně jasně viděla, vždyť není hloupá, ale když se později snažila na ty informace rozpomenout ve chvíli, kdy je potřebovala, nedokázala si je znovu vybavit. I učitelé kdysi sténali nad tím, jak jí všechno šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven, jako kdyby záměrně informace odháněla jako nějaké zvědavé náhodné čumily. Pokračujte, tady není nic pro vás, tenhle mozek s vámi nemá nic společného. Nikdo nikdy nechápal, že s tím nedokáže nic udělat.

Krémový top zařadila do kategorie „možná“, uložila ho do „Amyiny tašky“, omšelého plastového pytle, který vypadal, jako kdyby ho právě přivezli a čeká na roztřídění. Amy prodává ty věci online. Její firma se jmenuje New Love Vintage, má živnostenský list a všechno potřebné. Potkaly se před několika měsíci tady v obchodě a teď jsou z nich nejlepší kamarádky.

Kdykoli jde Jade na směnu, napíše Amy zprávu a ona přijede. Chvíli se probírá ramínky na věšácích a tváří se, že něco hledá. Zkušební kabinka je vzadu vedle místa, kde se oblečení třídí, a malé kuchyňky. Když na ni Amy kývne, Jade odnese pytel do kabinky. Amy si vybere nějakou sukni nebo top a jde si to zkusit. Když už je v kabince, probere věci v pytli a vybere si, co se jí líbí. Někdy uloží ty věci na dno své tašky pod balíčky a plechovky. Jindy si je oblékne na sebe pod vlastní oblečení. Jade udivilo, jak snadné je něco šlohnout – na zboží nejsou žádné elektronické visačky, které by pípaly, když zákazník vychází ze dveří.

Amy se vždycky tváří úplně přirozeně. Nikdy nevykročí přímo ke dveřím, vždycky se ještě na chvíli zastaví poklábosit s vedoucím, tak jednou týdně si opravdu něco koupí. Jade se drží v pozadí, nervozitou a úzkostí se potí a zoufale touží, aby kamarádka už odešla. Ta holka má neuvěřitelné nervy, člověk ji musí obdivovat.

Ví, že to, co provádějí, je špatné. Je to normální krádež v obchodě, ačkoli Amy tvrdí, že je to zločin bez oběti, protože to oblečení bylo darované, nebylo nakoupené jako v normálním obchodě. „Nemůžeš přijít o to, cos nikdy neměla,“ tvrdí.

Amy prodává ty věci na trzích nebo na internetu. Nemůže chodit normálně do práce, protože se stará o svoji matku. Mia má rakovinu. Jade se nikdy nedokáže rozpomenout, jaká rakovina to je, strašně nerada se na to ptá. Mají pronajatou garsonku v jedenáctém podlaží obecního domu, Amy spí na pohovce. Nikdo je nemůže vinit, že by si žily nějak přepychově. Jade si myslí, že krást oblečení pro Amy se dá chápat jako charitativní práce, jen prostě vypouští prostředníky.

Kamarádky si velice váží, hlavně toho, jak dělá pro matku všechno možné a na nic si nestěžuje. Jsou si opravdu hodně blízké, ale Jade vždycky rády vidí. Pokládají za otřesné, že bydlí na ubytovně, ačkoli Jade to tam má docela ráda. Cítí se tam daleko bezpečněji než na ulici.

Když vyprávěla Amy o své minulosti a o tom, že se jí její biologická matka vzdala už jako miminka, kamarádce se zalily oči slzami a opakovala: „Ach bože, to je tak smutné… To se nedá vydržet.“

Jade jí ukázala doklady o adopci, z nichž zjistila jméno své biologické matky, adresu a podrobnosti o situaci té rodiny. Sociální pracovnice sepsaly několik posudků, z nichž je jasné, že byla nechtěné dítě. Amy tomu ale nechce věřit, zdůrazňuje, že její biologická matka byla tou dobou hrozně mladá a zřejmě do toho sama nemohla příliš zasahovat.

„Vsadím se s tebou o cokoli, že tě miluje a celou dobu na tebe myslí,“ řekla. „Určitě by tě strašně ráda poznala. Musíš se s ní spojit. Udělej to hned, než bude příliš pozdě.“ Nebylo to vlastně ani potřeba, protože ona o své matce přemýšlela často.

Nebýt Amyina povzbuzování, Jade by to blahopřání nikdy nedoručila. Když si vzpomene, jak byla vyděšená cestou ke dveřím matčina domu, je z toho celá rozechvělá. Ke klepadlu byly připevněné dva růžové balonky, které se pohupovaly na konci provázku. Jade připomněly prsa, která ji určitě nikdy nekojila. Možná to byl nějaký hloupý vtip. Ta představa ji ale téměř přiměla otočit se a utéct, aniž by vhodila obálku do schránky. Viděl ji někdo? Myslela na muže, který se díval z okna, ale dveře nikdo neotevřel. Uvnitř hrála hlasitá hudba, bylo jasné, že tam mají večírek.

Představovala si, kdy její biologická matka tu obálku otevře. Hned, nebo až potom, co hosté odejdou domů? Jak se bude cítit, až zjistí, od koho to je? Rozpláče se, jako ti lidé v televizním pořadu, když najdou dávno ztracené příbuzné? Doufala, že to budou spíš slzy radosti než smutku. Hodně o všem přemýšlela. Její život byl plný otazníků a těch pár odpovědí, které dostala, stejně brzy zapomněla.

Do dveří nakoukl Mike. „Jade? Už zavíráme.“ Zamračil se na její útulné hnízdo. „Co tady ještě děláš? Než půjdeš, ukliď ten nepořádek, při požáru by to bylo riziko.“ Potom nesouhlasně zamlaskal a vrátil se k pokladně.

„Pitomec,“ zašeptala si pro sebe. Neměla Mikea ráda, byl daleko malichernější než Dinah, její předešlá šéfka. Ta odešla nečekaně kvůli nějaké rodinné tragédii a Mikea sem poslali z jiného obchodu, aby se o provoz postaral, než najdou někoho jiného. Jade tu pracovala asi šest měsíců, ale vlastně byla nejdéle sloužícím členem týmu. Na člověka, který si dokázal práci udržet maximálně pět týdnů, to bylo zvláštní.

Ale dobrovolnictví jí vyhovovalo. Měla co dělat, a když se jí někdy nechtělo, nebyl to žádný problém, pokud to dala vědět. Pokusila se o stejný přístup i jako servírka, ale řekli jí, ať už se neobtěžuje chodit. Probírat oblečení a lepit na ně cenovky bylo sice nudné, ale zase to není stresující – kromě chvil, kdy si s Amy předávaly věci. Stejně teď nemůže z téhle práce odejít, Amy by se na ni zlobila, kdyby to udělala. Tvrdila, že Jade je její zachránkyní.

Ten večer se chystala Amy a její matku navštívit. Amy na ní chce nafotit oblečení do e-shopu. Jade o sobě nikdy nepřemýšlela jako o modelce, občas se i odmítala fotit, ale očividně má dokonalou postavu pro retro módu. V tu chvíli ji něco napadlo. Co kdyby propašovala z obchodu ten krémový top a přinesla ho Amy jako malý dárek? Došla ke dveřím a zkontrolovala Mikea. Počítal peníze v pokladně. Stačilo jí pár vteřin, aby ten top vytáhla, zmuchlala ho do malé koule a zasunula do uzavíratelné kapsy ve své tašce.

„Na shledanou zítra,“ prohodila a srdce jí při tom bušilo až v krku, když kráčela k předním dveřím. Mike byl skloněný nad nějakým formulářem a téměř jí neodpověděl. Během pár vteřin byla na chodníku a vykročila k domu, kde bydlí Amy. Ale zase ne příliš rychle. „Jednoduché jako facka,“ prozpěvovala si v duchu. Amy bude určitě nadšená.

Ten panelák byl asi deset minut chůze od obchodu. Jade vyťukala číslo a počkala, až se otevřou dveře. Ty po pár minutách zabzučely a ona proklouzla dovnitř dřív, než se zavřely. Ve výtahu si stiskla nos, protože to tam bylo cítit močí, celou cestu do jedenáctého patra zadržovala dech.

„Ahoj,“ pozdravila ji Amy, která už stála v otevřených dveřích. Měla velké chlupaté pantofle, černé tepláky a krátké tričko. Vlasy měla rozpuštěné, nebyla nalíčená. Vypadala jako puberťačka, i když je jí už jedenadvacet. Jade je dvacet čtyři. Z nějakého důvodu si vždycky vybírala mladší kamarády. Někdo – zapomněla kdo, možná nějaká doktorka – jí jednou řekl, že je emocionálně o několik let mladší než ve skutečnosti. Co to může znamenat? Jade se o věk nezajímala, měla ráda lidi, kteří na ni byli hodní.

„Tak pojď dál!“ vybídla ji Amy, otočila se a šla dovnitř.

Jade se zarazila na prahu a připravovala se, až uvidí Miu. Setkaly se už mnohokrát, ale pořád pro ni bylo těžké na ni pohlédnout, aniž by se rozplakala. Vypadala jako drobounký ptáček s tenounkými pažemi a nohama a s hluboko zapadlýma očima jako korálky. Bylo jí něco přes čtyřicet, ale vypadala možná i na sedmdesát, její ztrhaná vrásčitá tvář jako by nepatřila té hezké ženě na fotografiích, které visely v bytě.

Amy byla ráda, když se Jade stavila, tvrdila, že se pak matka musí snažit. Mia chodila většinou v županu, ale dnes měla na sobě sukni a svetřík, hlavu ovázanou šátkem. Jade poznala sukni z jejich obchodu, rozpité květinové vzory v béžové a pudrově modré. Zdálo se, že je o několik čísel větší, tak se rozhodla, že ukradne něco, co Mie lépe padne.

„Ahoj,“ řekla a zamžourala na Miu. „Jak ti je?“

„Není to tak zlé,“ odpověděla. „Už se ti ozvala tvoje biologická máma?“

„Ne.“

„Říkala jsem ti, mami, že ta kráva zapomněla připsat na to blahopřání telefonní číslo, takže její matka se s ní nemůže spojit, i kdyby chtěla.“ Amy do Jade láskyplně šťouchla. „Upřímně, Jade, na co myslíš?“

Mia zavrtěla hlavou a Jade měla chvíli obavy, aby jí ta hlava neodletěla, měla strašně tenký krk a skoro žádné svaly.

„To byla pitomost, co?“ prohodila.

„Jo.“

„Tak co teď? Poslat jí další?“

Jade se na chvíli zamyslela. „Ale to by bylo divný. Chci říct, narozeniny už nemá, ne?“

„Tak jí zavolej,“ navrhla Mia. „Její telefon ti poslali, ne?“

„Jo, ale –“

Amy se k nim přidala. „Nebo jí pošli e-mail. Máš její adresu do práce i domů.“

„Hm… ale psaní mi moc nejde. Myšlenky se mi smíchají dohromady.“

„Pomůžu ti.“

Jade se rozzářila. „Vážně?“

„Jasně! Zatímco budeme fotit, můžeš si promyslet, co jí chceš říct.“

„Dobře. Skvělý!“ Jade se radostně usmála. Napadlo ji, že by se z focení nějak vykroutila, ale teď nemohla. Nebylo by to fér. Tak to mezi nejlepšími kamarádkami chodí. Starají se o sebe navzájem, dělají si laskavosti. Nikdy předtím se s nikým tak daleko nedostala, teď jí to přinášelo příjemný hřejivý pocit.

„Máš hlad?“ zeptala se Amy. „Mám pizzu, můžeme se rozdělit.“

„Vážně? Nechtěla bych…“

„Máma si dá jen kousíček, pokud vůbec něco.“

„Tak dobře… Chci říct, díky.“

„Nebylas dneska v obchodě? Neposlalas zprávu.“