Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Poděkování

L. D. Lapinski

CESTOVNÍ KANCELÁŘ JINOSVĚTY

Z anglického originálu The Strangeworlds Travel Agency,

vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton

ve Velké Británii v roce 2022, přeložila Eva Klimentová

Redakce Maria Arnautovová

Korektury Šárka Dvořáková Tripesová

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová

Technická redaktorka Lenka Gregorová

Počet stran 384

Vydala Euromedia Group, a. s., v edici Pikola, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2022 jako svou 4 541. elektronickou publikaci

Vydání v Euromedii první, jako e-book první

www.euromedia.cz

THE STRANGEWORLDS TRAVEL AGENCY

Text copyright © L. D. Lapinski, 2022

Cover illustration copyright © Natalie Smillie, 2022

All rights reserved.

Translation © Eva Klimentová, 2022

ISBN 978-80-242-8633-4

Kapitola 1

V našem světě vždycky byla místa, kde se shlukuje magická energie.

Uvidíte je, když se podíváte dostatečně zblízka. Možná uvidíte, jak po moderní hlavní třídě projíždí prastarý koňský povoz, nebo zahlédnete dlážděnou uličku, do níž lidé vcházejí, ale nikdo z ní nevychází. Občas si jich všimnete i u nějakého člověka – u někoho, kdo vypadá, jako by vystoupil ze staré fotografie. Nebo vás možná zaujme někdo, komu se jaksi vznáší taška nad zemí. A když se podíváte znovu, ten člověk i ta taška jsou pryč.

Občas je magická energie k vidění i v obchodech.

Krámky plné kouzel jsou vmáčknuté mezi značkovými obchody a luxusními výkladními skříněmi, nikdy nejsou nápadné nebo okázalé. Mívají špinavé a zaprášené výlohy a někdy jsou jejich vývěsní štíty tak oprýskané, že to vypadá, jako by se snažila prodrat na povrch neviditelná písmena. Magická energie nechce být viděna, víte? A většina lidí spokojeně předstírá, že neexistuje.

Cestovní kancelář Jinosvěty vypadala přesně tak, jak má kouzelný obchod vypadat.

Vitrážová okna byla špinavá a popraskaná. Na vstupních dveřích se olupoval nátěr a vypadalo to, že jsou jen málokdy otevřené. Ovšem jedna věc s pozadím nesplývala: nápis na okně. Byl vždycky zřetelně vyvedený hladkými zlatými písmeny s černým zdobením na rubínově červeném pozadí. Nápis po obou stranách lemovaly glóbusy. Obchůdek byl zjevně z jiných časů, ale název se skvěl všem na očích.

Za dobu mezi samotným zahájením provozu před téměř sto padesáti lety a tímto převratným létem se na fasádě nezměnilo nic než ty glóbusy – občas je někdo přemaloval, aby byly vidět posunuté hranice různých zemí.

Takže změna měla přijít už dávno. Podnik nakonec zachránila nová osoba, která do cestovní kanceláře Jinosvěty přišla.

A nejen podnik, ale i spoustu dalších věcí.

*

Jonatán Mercator pracoval. Tedy to by alespoň tvrdil, kdybyste se ho zeptali, co dělá. Ve skutečnosti ovšem pohodlně seděl na židli, měl zkřížené nohy na stole a četl si.

Na stole vedle jeho bot leželo několik otevřených deníků. Jinak tichou místnost naplňoval jen zvuk několika hodin, které tikaly každé v jiném rytmu. Jonatán si toho nevšímal.

Na jeho poměry to měl být velmi rušný den.

Před velkým arkýřovým oknem prošel stín. Potom prošel zpátky a tentokrát se zastavil v místě, kde byly vstupní dveře. Za okamžik se dveře otevřely, drhly po zpuchřelé podlaze. Dovnitř vešel chlapec a při pohledu na interiér krámku se mu zkřivily nejen rty, ale celý obličej.

Jonatán zvedl zrak a se zájmem chlapce pozoroval zpoza knihy.

„Ehm…“ Chlapec se rozhlédl. „Tohleto asi není obchod s počítačovými hrami, že?“

Zájem z Jonatánova obličeje opadl, jako když proteče voda sítem. Rozhlédl se kolem v předstíraném úžasu. „Fakt ne? Jak tě to prosím tě napadlo?“

Kluk vytáhl mobil. „Měl by být tady.“

„Aha, tak to jo. Když to říká tvůj telefon, tak to tak být musí. V žádném případě nevěř vlastním očím.“ Jonatán sáhl do vnitřní kapsy saka a vylovil maličkou lupu. Byla vyrobena z bronzově zbarveného kovu a měla tlustou skleněnou čočku. Hodil ji chlapci a ten ji nejistě chytil. „Pořádně se tu rozhlídni, aby sis byl stoprocentně jistý, jo?“

„K čemu to je?“

„Udělej, co ti říkám.“

Kluk se zamračil a přiložil lupu k obličeji. „Co mám vidět? Funguje to vůbec? Všechno je rozmazané.“ Položil lupu na psací stůl. „Co je to tady zač?“ Místnost jeho hlas tlumila, takže zněl dost nevýrazně.

Jonatán si povzdychl, zvedl lupu a vložil ji zpátky do kapsy. „Nápis venku ti nenapověděl? Jsme cestovní kancelář.“

Chlapec popotáhl. „Jasně, možná je nade dveřmi nápis cestovní kancelář, ale ani tu nemáte počítač.“

Jonatán pohlédl na stůl a pak z něj sundal nohy. Kromě hromady deníků na něm stál nedopitý hrnek čaje a talíř s rozdrobeným zbytkem toastu s arašídovým máslem. Rozečtený román odložil rozevřený na stránce, kterou právě četl. „K čemu bych proboha potřeboval počítač?“

„Ehm… vy snad nepotřebujete rezervovat letenky? Zajišťovat zájezdy?“

Jonatán se usmál. Tajuplný úsměv. „Jsme tak trochu jiná cestovka.“

Chlapec se zamračil. „A co teda děláte?“

Jonatán si posunul brýle ke kořeni nosu, sepjal ruce a propletl si prsty.

Ale nemusel se namáhat s odpovědí, jelikož kufr po jeho levici se náhle otevřel.

Než se věci příliš zkomplikují, možná bychom měli vysvětlit, proč vlastně byl chlapec ohledně cestovní kanceláře Jinosvěty tak skeptický.

Především měl pravdu, když Jonatána upozornil, že tahle cestovka je technologický přežitek. Vždyť nejmodernější vymožeností v Jonatánově vlastnictví byl psací stroj z šedesátých let. Rád na něm psal pasivně agresivní vzkazy a schovával je do knih vypůjčených z místní knihovny. Stůl, na němž psací stroj stál, by se dobře vyjímal v pracovně ředitele viktoriánské školy, a dokonce i Jonatánův oděv vyhlížel starosvětsky. Člověk měl pocit, že v některém z jeho tvídových obleků možná někdo zemřel. Nečekali byste, že se takhle bude oblékat osmnáctiletý mladík.

A potom taky – v kanceláři nebyly vyvěšené žádné krásné plakáty Disneylandu či Algarve nebo jakýchkoli jiných míst, která byste třeba rádi navštívili. Vlastně tam nebyly vůbec žádné plakáty. Jen pár globusů a atlasů. A něco, co glóbus připomínalo, ale mělo to spíš tvar hrušky než koule.

A pak tam byly kufry.

Zabíraly celou jednu stěnu, seděly v úhledných dřevěných přihrádkách zabudovaných přímo do zdi. Tyto police sahaly od podlahy až ke stropu, každý kufr byl zasunutý do vlastního fochu, jeho držadlo čekalo, až ho někdo uchopí a stáhne dolů. Další kufry byly naskládané mezi dvěma křesly u krbu jako konferenční stolek, jiné úhledně srovnané u protější zdi a pár se jich opíralo o Jonatánův stůl.

V přihrádkách na zdi jste jich mohli napočítat nejmíň padesát a nenašli byste dva stejné. Byly tam obyčejné kožené kufry, těžké z lepenky či lesklé z krokodýlí kůže, ale i takové, které byly vyrobené z kůží, nad nimiž si lámali hlavu i ti nejučenější zoologové. Některé byly polepené nálepkami, jiné pocákané barvou a nejmíň tucet z nich mělo k držadlům přivázané papírové visačky na provázku.

Cestovní kancelář Jinosvěty vypadala spíš jako kancelář pro ztráty a nálezy. A tak nebylo divu, že byl chlapec podezíravý – ještě dřív, než se ten kufr otevřel.

Jonatán se při zvuku prudce se otvírajícího kufru překvapeně otočil a kolečka jeho zčásti dřevěné a zčásti kožené otočné židle zaskřípěla. Víko kufru odletělo a zevnitř vychrstl proud vody.

„Co se děje?“ vyjekl chlapec a rychle ustupoval před tou potopou.

Za pár vteřin se z kufru vynořil muž. Vysoukal se, jako by to byl poklop na půdu. Byl celý zmáčený a chrchlal. Od pasu mu na koženém poutku visel teleskopický dalekohled. Rychle sáhl zpátky do kufru a táhl, až z něj napůl vylezla a napůl vypadla žena. Dopadla na všechny čtyři a z mnoha vrstev jejích šatů odkapávala na podlahu voda. Kolem krku jí visely troje brýle, husté černé vlasy měla zapletené do copů a ozdobené krátkými stužkami a proužky krajky.

Kolem pravého kotníku měla obtočené zářivě červené a velmi slizce vyhlížející chapadlo.

„Ten šmejd se mě pořád drží, Hudspethe,“ durdila se. Zněla spíš dopáleně než vyděšeně, i když se jí chapadlo ovíjelo stále výš po noze.

Její partner chapadlo lehce pleskl. „Odprejskni. Co kdyby sis vybral něco se stejným počtem nohou?“

Chapadlo sevřelo ženinu nohu pevněji a ještě víc zrudlo.

„Laskavě se vyprostěte,“ vzdychl Jonatán. „Nesmí se s vámi nic vrátit. Pravidla znáte.“

Žena vykopla nohu, chapadlo se konečně pustilo jejího kotníku a se šplouchnutím spadlo zpátky do kufru.

Kufr nadskočil a víko se zavřelo. ŽUCH!

Dvojice ležela na podlaze, promáčená až na kost. Oba lapali po dechu a culili se tak, jak by se nikdo, kdo právě vylezl z kufru společně s příliš láskyplnou chobotnicí, rozhodně culit neměl. Potom se po sobě podívali a rozesmáli se na celé kolo.

Jonatán si přitáhl jeden z deníků, které ležely na stole. Nalistoval správnou stránku a vzal do ruky pero.„Vítejte zpátky, oba. Mori a Alfred Hudspethovi…“

„Říkejte mi jen Hudspeth, jestli vám to nevadí,“ ušklíbl se ten muž.

„Dobře. Hm.“ Jonatán našpulil ústa. „Podle vaší registrace jste se měli vrátit až za týden. Nebavili jste se dobře?“

„Slovo bavili bych nepoužila.“ Žena jménem Mori si načechrala vlasy a nasadila brýle. Hned si je ale zase sundala a zkusila druhé, které si nechala na nose. Zjevně jí více vyhovovaly. „Zhoršilo se počasí – nevěřil byste, jak velké byly vlny. Kolovaly zvěsti, že některé lodě to úplně odfouklo z mapy.“

Hudspeth přikývl. „Tak hroznou bouři už jsem hodně dlouho neviděl. V dolní polovině světa byly všechny přístavy uzavřené. A znovu změnili měnu, víte to?“

„Ale, propánakrále.“ Jonatán vzal papírek, něco na něj napsal a přitom kroutil hlavou. „Dělají to tak často, takže až tam někdo příště přijede, už tam zase bude fungovat jen směnný obchod. Podařilo se vám aspoň pořídit nějaké slušné zápisky?“

„Celkem slušné.“ Hudspeth vytáhl zpoza košile provlhlou knihu a položil ji na stůl.

Jonatán nad ní povytáhl obočí. „Uvědomujete si, že každý z těchto průvodců je nesmírně cenný? Nemluvě o tom, že ke každému kufru je jen jeden?“ Vzal knihu mezi palec a ukazováček. Kapala z ní voda. „Takhle by se členové Společnosti neměli chovat k dokumentům, které jim byly svěřeny do péče. To nesplňuje moje očekávání.“

„No tak, neměli jsme zrovna moc času na psaní slohových prací,“ zasmál se Hudspeth.

Jonatán se k němu nepřidal.

Hudspeth si odhrnul ofinu. Na čele byla vidět řezná rána, která ve vodě natekla a zbělela. „Vidíte to? Větší než drobná šarvátka, když jsme dorazili do Zátoky hlasů. Kapitánka Nyfe vzhledem k současné situaci nechce nechat proplout nikoho, koho nezná, takže jsme se museli nechat svézt na jednom z menších plavidel a zkusit se dostat do Průrvy. A když začala ta bouřka, málem jsme ztratili kufr…“

„A pak ty – ty chobotnice.“ Mori si pěstěným prstíkem otřela nalíčené oko. „Jak jim říkala?“

„Hafgufy,“ řekl Hudspeth. „Mlžné obludy.“

„To je ono.“ Mori si znovu poťukala prstem na nalíčené oko. Kupodivu měla oči stále perfektně namalované. „Vypadalo to, že je láká ten kufr. Museli jsme skočit přes palubu, když se ta příšera zmocnila lodi. Nic takového jsem ještě nikdy neviděla. Nabral nás záchranný člun, ale najít nějaké místo, kde bychom mohli kufr otevřít, bylo jako zlý sen.“

„To neznamená, že bychom to nepodnikli znovu,“ zazubil se Hudspeth.

„Tedy, díkybohu, že se vám podařilo přebrodit ten oceán výmluv,“ suše podotkl Jonatán. Otevřel zmáčenou knížku a začal číst. „Napsali jste všeho všudy jeden odstavec.“ Odtrhl zrak od knihy. „Vždyť víte, že tohle doopravdy nestačí.“

Oba se začervenali.

„Nebylo moc času…“

„Vždyť – málem jsme přišli o kufr, víte?“

„Neztraťte své zavazadlo,“ odsekl Jonatán. „To je pravidlo číslo jedna. Jestliže na paži nosíte tenhle odznak,“ Jonatán kývl na velmi vybledlou a potrhanou nášivku na Hudspethově rukávu, „musíte dodržovat pravidla a předpisy. Tohle není jen příležitost k tomu, abyste…“

„Příště se polepšíme,“ přezíravě ho přerušil Hudspeth a pomohl své ženě na nohy. „Jsi v pořádku, Mori?“

„Víceméně.“ Zkontrolovala své oblečení a upravila se.

Když si posouvala sukni, vyklouzla z ní lupa na kroužku, který měla připevněný na pásku.

Tahle lupa nebyla tak malá jako ta, kterou si Jonatán zastrčil zpátky do kapsy saka. Byla velká asi jako kartáč na vlasy a vypadala těžce. Držadlo bylo ze skvrnitého červeného dřeva lemovaného leštěnou mosazí. Mosazný kroužek, který držel čočku, se blyštěl a samotné sklo bylo tlusté. Lupa byla připevněna k pásku kovovým očkem, které připomínalo kroužek na klíče, ale bylo mnohem silnější a hezčí na pohled.

Jonatán překvapeně zamrkal a jeho výraz se jako mávnutím proutku změnil ze zdvořilého na rozzuřený. „Vy… vy jste si s sebou vzali lupu?“

„Jenom jako pojistku,“ vyhrkl Hudspeth. „Člověk nikdy neví…“

„Já vím,“ vyštěkl Jonatán a vztyčil se, takže vypadal, že měří mnohem víc než svých obyčejných sto třiasedmdesát centimetrů. „Jak – jak se opovažujete? Moc dobře víte, že nemáte právo ji používat.“

„Poslyšte…“

„Ne, vy poslyšte.“ Jonatán obešel stůl, v očích za brýlemi mu nebezpečně blýskalo. „Jste členové Společnosti. Znáte dějiny naší kanceláře a víte, proč je nošení lup zakázáno. Jak se opovažujete ji mít, a dokonce si ji vzít s sebou? Jsem váš Hlavní správce. Měl bych vaše jména okamžitě vyškrtnout z knihy.“

Mori zrudla ještě víc než předtím. „Bylo to jen pro případ…“

„Pro případ čeho?“

„Omlouváme se.“ Hudspeth zvedl ruce. „Jonatáne… pane Mercatore… Omlouváme se. Získali jsme ji v Pětisvětlí a mysleli jsme si, že by se mohla hodit.“

Jonatán vztáhl ruku. „Odevzdejte ji.“

Muž a žena se po sobě podívali.

„Jsem váš Hlavní správce,“ opakoval. „Pokud nechcete celoživotní zákaz, odevzdejte ji. Hned teď.“

Mori zdráhavě odepnula kroužek z pásku a vložila lupu Jonatánovi do ruky.

Hudspeth se zamračil. „Stála mě ruku a nohu.“

„Máte štěstí, že vás nestojí víc,“ poznamenal Jonatán výhrůžně. Upustil ji do zásuvky psacího stolu. „Jestli máte o cestování kufrem – a jen a pouze kufrem – pochyby, už se sem vůbec neobtěžujte chodit. Tohle není hra.“

„Dobře,“ hlesla Mori. „Omlouváme se. Byli jsme zbrklí. Příště se s průvodcem polepšíme. I s kufrem. Jako že dáme větší pozor, abychom ho neztratili.“

Jonatán zavřel šuplík u stolu a přikývl. „Děkuji vám.“

„Berete své povinnosti vážně, koukám,“ podotkl se zdráhavým obdivem Hudspeth. „Bez urážky, ehm…“

„To nepochybně.“

Z Moriiných šatů crčela voda na podlahu.

„Tak tedy na viděnou příště.“ Jonatán posunul knihu ke kraji stolu a položil pero do žlábku, kde se sbíhaly stránky.

Oba cestovatelé se podepsali na otevřenou stránku. Poté si všichni chvatně potřásli rukama, usmáli se na sebe a pak se Mori a její manžel odporoučeli. Odkolébali se ven, stále ještě v promáčených šatech.

Zvonek nade dveřmi se tiše zakýval, srdce měl dávno vytržené.

Jonatán zašel za dveře, které vedly do zadní části krámku, a přinesl mop a kýbl. Dovlekl kýbl na třech zbývajících kolečkách a začal mopem vytírat podlahu.

Vtom si všiml chlapce, který s otevřenou pusou lapal po dechu jako zlatá rybka před krmením. „Jéje. Ty tu pořád jsi?“

Kluk zavrtěl hlavou, zavřel pusu a vyběhl ze dveří.

Zvonek nade dveřmi se prudce rozhoupal.

Jonatán pohoršeně mlaskl a dál vytíral podlahu. Jakmile byla suchá, vzal do jedné ruky mokrý kufr, vyzkoušel, jak je těžký, a otřel z něj pár kapek mořské vody. Ve vzduchu byl lehce cítit chlad a sůl.

Jonatán kufr láskyplně poplácal. Potom ho uložil do prázdné přihrádky na policích. Přešel ke stolu a vyndal velkou lupu. Přidržel ji proti světlu a chvíli zkoumal čočku. Byla to opravdu krásná lupa. Nádherně řemeslně provedená. Vyrobil ji někdo, komu na ní záleželo a dokázal by s ní úžasné věci.

Jonatánovi náhle přeběhl přes obličej rozhněvaný výraz.

Pustil lupu na podlahu a dupl na ni.

Sklo prasklo a rozlomilo se vejpůl.

Trochu se uklidnil. Lepší když je rozbitá, než aby riskoval, že se dostane do špatných rukou.

Tichounce, téměř neslyšně se zasmál a otočil se, aby něco řekl. „Už jsi…“

Ale pak ústa rychle zavřel, tak jak to lidé dělají, když si vzpomenou, že člověk, s kterým chtěli mluvit, už tam není.

Byl úplně sám.

A cítil se tak.

Kapitola 2

Flick by měla být nadšená.

Její rodiče nadšení byli. Smáli se a prozpěvovali si společně s rádiem, jako by široko daleko nikdo nebyl. Dokonce i maličký Fredík mával lepkavýma ručičkama a kopal nožičkama, když jeli po dálnici. Ne že by Flick nechápala nadšení z nového domu („Zahrada!“ vypískla podevadesáté maminka. „A dva záchody!“). A byla pravda, že jim všem to teď hodně usnadní život, když bude mít Fredík vlastní pokojíček… Ale Flick se narodila ve starém bytě (doslova, protože záchranáři ještě vlekli své vybavení do schodů, jelikož ten den se porouchal výtah) a viděla, jak ho rodiče proměnili v opravdový domov, s truhlíky, ve kterých rostly skutečné kytky, a místo obyčejného bzučáku měli zvonek, na kterém bylo možné nastavit zvonění dle vlastního výběru – i když je fakt, že jakmile do něj napršelo, pořád dokola vyzváněl melodii písničky We Will Rock You.

„Bude dobré vypadnout z města někam, kde je v okolí trochu zeleně,“ prohlásil táta.

Flick s ním nesouhlasila. Bydlení ve městě se jí líbilo. Vždyť sídliště Háječek nebylo zrovna v centru. Bylo úžasné bydlet vysoko a nade všemi, s panoramatickým výhledem na město. Za chladného počasí jste mohli pozorovat, jak chladicí věže elektrárny chrlí páru a kouř. Máma jí o těch věžích vyprávěla pohádky a říkala, že se v nich ukrývají draci. Jenže Flick už těmhle nesmyslům dávno nevěřila.

Pohlédla na batoh vedle sebe. Byl zbrusu nový, Flick totiž začne od září chodit do nové školy. Celý rok si zvykala ve velké Lawrenceově akademii, kde se sedmáci pohybovali ve smečkách jako dravci, a teď bude chodit do Byron Hall, kde dohromady není ani čtyři sta dětí. A bude muset nosit uniformu s kravatou. Jediná věc, která jí nevadila, byl fakt, že tam žáci mohou na hudebce hrát na opravdový klavír, a ne jenom na klávesy.

Z dálnice odbočili na silnici lemovanou stromořadím. Vedla kolem velmi honosných vil. Nový satelit, obytný komplex Jilmy, byl vybudován hned na kraji městečka Dráčkovice a zjevně na něj byla spousta stížností místních obyvatel. Když se silnice zúžila na šířku zhruba jeden a půl auta, Flick se nadechla, jako by tím mohla jejich starou corollu zúžit. Další odbočka – a najednou se kolem nich zčistajasna vynořily domy nového obytného komplexu, lemovaly chodníky a ujížděly dozadu, dokonale posazené do řady jako kostičky domina.

Flick zavřela oko, pinkla prstem do jednoho domu a představovala si, že se zbortí a s ním postupně celé sídliště.

„To jsme my,“ řekl táta a zastavil na příjezdové cestě. „No nazdar. Zahrada vypadá trošičku jinak než u toho ukázkového domu…“

Flick to považovala za eufemismus století. Na fotce na obálce jejich brožury bytového družstva se skvěl trávník, který stříhali nůžtičkami na nehty. Ale před jejich novým domem žádný výstavní trávník nerostl. Vlastně tam nebyla vůbec žádná tráva. Zato tam však bujel plevel. Vypadalo to, jako by někdo hrál Jumanji a hra se mu vymkla z rukou. Taková tam byla džungle. Některé kopřivy byly vysoké jako Flick. Fredík, zrovna vysvobozený z vězení autosedačky, po jedné z nich chňapl, ale maminka ho rychle strhla k sobě. Začal kvílet. Z křoví vystřelila kočka a řítila se ulicí jako bílo-zrzavá raketa. Kočky v okolních bytech si už na Fredíkovu zabudovanou sirénu zvykly. Tyhle nové se to budou muset rychle naučit.

*

„Tohle je můj pokoj,“ řekla Flick Fredíkovi, kterého držela v náruči. Něco zažvatlal a vrazil si pěstičku do pusy. „Budu předpokládat, že tomu rozumíš. Můj pokoj. Už ne náš. Tvůj pokojíček…“ přešla přes podestu, „je tady. Pěkný a malý, protože jsi malý človíček.“ Když Flick řekla „malý“, bylo to velkorysé. Jakmile bude Fredík potřebovat vlastní postel, nezbude tam místo, aby se vedle ní postavil.

Miminko zakopalo nožkama, chtělo na zem. Flick ho položila na koberec, který stále voněl novotou, a nechala ho odlézt pryč. Zanechávalo za sebou tenkou cestičku z drobků, jako nějaký zvláštní hlemýžď.

Nahoře na schodech byla dětská zábrana. Flick nepochybovala, že bráška se ji nejpozději do konce týdne naučí překonat. Byla nová, ostatně jako všechno v domě. Nové koberce, nové nátěry, nová trouba, dokonce i nové zásuvky, bělostné a hladké – vůbec ne jako ty ve starém bytě, které někdy znepokojivě praskaly, když jste do nich zasunuli zástrčku.

Flick si povzdychla, když dávala nabíjet Fredíkovu noční lampičku. Když už v zásuvkách nepraskalo, nemohla předstírat, že ovládá elektřinu svou myslí.

V přízemí právě odcházeli stěhováci. Táta dal každému z nich spropitné a poděkoval jim za pomoc. Flick se na ně usmála, když nesla Fredíka do miminčího vězení (neboli ohrádky), které maminka postavila, aby nedosáhl na krabice a tašky.

„Tak co říkáš na svůj pokoj?“ zeptala se jí maminka.

„Je hezký,“ odpověděla Flick. Položila Fredíka do ohrádky a protáhla se. „Trochu moc béžový.“

„Celý barák je béžový,“ řekla maminka. „Krémové zdi a béžové koberce. Pokud někdy dojde na to, že je budeme měnit, můžeme vybrat něco radostnějšího. Nejspíš si myslí, že to vypadá čistě.“

„Je to čisté. Na záchodě je plastový obal.“ Flick přešla ke krabici s nápisem „Felicity – oblečení“ a zvedla ji. „Takže začnu nosit věci nahoru?“

„Díky, zlatíčko.“ Máma podala miminku dětský piškot. „Dávej pozor na schodech, prosím.“

*

K večeru už byla většina krabic roztříděná. Fredíkova postýlka byla smontovaná, všichni měli ustlané postele, ale zatím ještě neměli jídelní stůl ani židle, a tak si „výjimečně“ dali na podlaze rybu s hranolky. Akorát máma stejně všechny nutila, aby jedli příborem z talíře, i když Flick trvala na tom, že z dřevěných vidliček, které v rybím občerstvení k jídlu přibalili, všechno chutná líp.

Táta se v rybě nimral. Isaac Hudson nevěřil ničemu, co pocházelo z moře. „Ke každé rybě je jedna igelitka zdarma,“ říkával hlasitě, když v supermarketu procházeli kolem pultu s rybami, „a je uvnitř.“ Flick bylo tak trapně, že si byla jistá, že ryba umře ještě dřív, než vůbec vyrazí k domovu.

„Škoda, že na to zítra nemáme celý den,“ poznamenal táta, když přestal pitvat tresku. „Ale podařilo se nám zvládnout aspoň něco. Můžu s vybalováním pokračovat zítra odpoledne.“

„Máš Fredíka,“ připomněla mu maminka. „Ty nové jesle začínají až za pár dnů.“

Flick obrátila oči v sloup. Její rodiče se málokdy ocitli pod jednou střechou. Táta pracoval jako popelář a odcházel z domu ve čtyři ráno. Vracel se, když máma odcházela na odpolední směnu na poště, kde seděla za přepážkou. Chodila domů právě včas, aby vykoupala Fredíka, a někdy bývala tak unavená, že šla spát s ním. Táta se snažil zůstat vzhůru, aby byl s Flick, ale často usnul u televize. Většinou ho Flick vzbudila a dohlédla, aby si šel lehnout do postele, ale někdy ho jen přikryla dekou a nechala ho být.

„Jaké máš plány na zítřek, Felicity?“ Maminka odložila talíř.

Byla to léčka. Flick věděla, že by měla tátovi nabídnout pomoc s vybalováním, ale dnes už vybalovala celý den. Viděla tolik kartonu a hnědé lepicí pásky, že toho měla na celý život po krk. Ovšem nemohla to rodičům říct, aby nezněla jako ta nejnevděčnější dcera v celém vesmíru.

Protáhla hranolek zbytkem kečupu. „Ehm…“

Táta ji zachránil. „Myslím, že by ses měla projít,“ řekl. „Podívat se, co se v tomhle městečku děje. Mohla bys zjistit, kde je tvoje nová škola.“

„Myslím, že nebude těžké ji najít,“ poznamenala Flick. „V celé obci je asi deset domů, když nepočítáš ty nové.“ Odložila příbor. „Ale jo, najdu ji. A zjistím, kde je knihovna a tak, abych měla kam zajít po škole.“

Máma přikývla. „To je velmi rozumné. Hračky a věci si můžeš vybalit večer.“

Flick se ušklíbla. Bylo jí dvanáct. Žádné hračky neměla. Měla sběratelské kousky a předměty s citovou hodnotou. Ale hračky ne. „Jasně.“

Fredík se protáhl na podložce a podařilo se mu zároveň zívnout i prdnout. Vypadal, že je sám se sebou náramně spokojený.

*

Flick zatáhla (béžové) závěsy ve svém pokoji a rozsvítila lampičku, kterou si přivezla ze starého bytu. Měla tvar houby a dostala ji od babičky a dědečka Pitchfordových, když byla hodně malá. U nožičky měla myšku a Flick dřív předstírala, že je živá. Teď už to nedělala, ale moc ráda vzpomínala, že si dřív dokázala takhle hrát. Lampička teď bohužel měla v oblém stínidle velkou prasklinu v místě, kam do ní Fredík třískl plnou lahvičkou. Světlo díky tomu vytvářelo na stropě jakýsi klikatý vzor.

U zdi stálo šest krabic, na každé bylo napsané její jméno. Flick vzala tu nejmenší a zvedla víko. Jak čekala, nebyly v ní jen její věci. Táta na konci balení zpanikařil a začal házet věci do jakékoli krabice, ve které ještě bylo místo.

Úplně nahoře byla poslední věc, kterou si Flick zabalila. Nadzvedla načtyřikrát přeložený plakát a chytla ho za růžek, aby se rozložil. Byl to vánoční dárek a Flick ho rovnou přilepila na zeď, protože na papíru zůstala lepicí hmota ze starého bytu.

Podle Flick to byl úchvatný plakát. Byla to mapa světa, na které měl člověk každou zemi, kterou navštíví, označit samolepkou. Ty, které k mapě původně patřily, Flick už neměla – jednu nezapomenutelnou sobotu je objevil Fredík a celý se s nimi olepil –, ale to nevadilo. Stejně by na mapě mohla vyznačit jen jednu zemi – Spojené království.

Flick přitiskla na Británii dva prsty a přešla s nimi jako nohama přes Lamanšský průliv do Francie a potom kráčela přes různé země, až došla do Číny, kde pevnina končila. Povzdychla si a v hrudi jí vyklíčilo semínko smutku. Čína by klidně mohla být Jupiter – měla zhruba tak stejnou šanci, že se tam kdy dostane.

Znovu se pustila do vybalování. Zvedla otřískanou krabici od bot. Připadalo jí, že ji nikdy předtím doma neviděla. Byla na ní přeškrtnutá adresa a vybledlý štítek vepředu hlásal „I. T. Hudson“. Tátovo jméno. Otevřela ji a zoufale zaúpěla, když uviděla složené papírky, starou kartu k odemykání dveří a polámané a vyschlé propisky, které táta zjevně nebyl schopen vyhodit. Na dně ležela dřevěná šperkovnice se zlatým zapínáním.

Flick ji vyndala. Byla těžká. Máma moc šperků neměla, a pokud si Flick pamatovala, táta nosil pořád stejné digitální hodinky Casio. Možná tahle krabička skrývá nějaké rodinné tajemství, pomyslela si vzrušeně. Krabička plná šperků, peněz nebo důkazů, že jsou nějak spřízněni s královskou rodinou na druhé straně zeměkoule.

Nadzvedla západku.

A zklamaně vzdychla. Uvnitř byly jen další obálky a lejstra. Pokud najde knihovnu, opravdu musí tátovi vypůjčit tu knihu o zázračném úklidu, o které všichni mluví.

Zavřela dřevěnou krabičku, položila ji na stranu a začala prohledávat své věci. Konečně našla to, co hledala – plátek achátu.

Achát byla jedna z mála jejích vzácností, které přežily bráškovo řádění. Koupil jí ho táta, když spolu šli před pár lety na prohlídku fluoritové jeskyně, jen oni dva. Achát byl tenounký jako sklo na skleničce a byly na něm růžové a fialové víry.

Položila ho na lampičku a klikatá světla na stropě se proměnila v polární záři.

Flick se usmála a lehla si do postele. Nechala barvy lampičky, aby probarvily její sny.

Kapitola 3

Flick se necítila ani trochu provinile, když na druhý den vyklouzla z domu. Máma jí dala pár drobných a řekla, ať se brzy vrátí, ale ať se dobře pobaví. Flick napadlo, jak často se dětem říká, ať se „dobře baví“, a jestli se nakonec opravdu baví, nebo ne. Možná by to byla zajímavá statistika. Flick měla ráda čísla. Matika byla mnohem jednodušší než angličtina, kde člověk mohl mít spoustu správných odpovědí podle toho, jak je napsal. V matice byla odpověď buď správně, nebo špatně.

„Aha.“ Její oblíbený učitel matematiky se usmál, když ho na to upozornila. „Jenže čísla vždycky neznamenají jen jednu věc. Čísla můžeš například používat, abys lhala.“

„Jak?“

Ukázal jí některé práce ze statistiky z vyššího ročníku a vysvětlil jí, jak různí lidé mohou tato stejná čísla využít, aby dokázali různé věci. Flick nevěděla, jestli má, nebo nemá mít radost, že její milovaná přímočará čísla mohou být více (či méně) důležitá podle toho, kdo je používá.

Rodičům brzy začalo vadit, že je na to neustále upozorňuje, když se dívají na zprávy.

Teď obešla dům zezadu, šla po cestičkách mezi zahradami a minula dvě další rodiny, které vybalovaly věci ze stěhováku. Přikrčila se pod záclonami divoce rostoucí břízy a oprášila si černé kudrny pro případ, že by se nějací pavouci rozhodli stopovat na její hlavě. Pak vyšla na přechod pro chodce, který vedl na hlavní ulici.

Flick byla docela překvapená, když kráčela po hlavní ulici. Na tak malé městečko bylo v Dráčkovicích rušno. Byly tu davy lidí, dveře obchodů otevřené a všude stánky a markýzy.

Flick davy nikdy nevadily – koneckonců ve městě se jim nedalo vyhnout. Ovšem připadalo jí, že do tohoto davu nepatří. Lidé po ní pokukovali, odhadovali ji jako někoho z nového satelitu. Měla divný pocit – jako by se přišla podívat na fotbalový zápas a oblékla si dres v barvách soupeře.

V takhle malém městečku byl každý cizinec jako zajímavý exemplář pod drobnohledem.

Flick odbočila z tržiště a opřela se o zeď jednoho z domů. Předstírala, že kontroluje mobil. Slunce už pražilo a vzduch byl plný divného nakyslého pachu z falešné plastové trávy, na které stánkaři vystavují vaničky s jahodami. Byla tam spousta pohupujících se nákupních tašek a ještě více vřískajících miminek v kočárcích.

Při pohledu na hloučky klábosících místních obyvatel měla Flick pocit, že rozpačitě postává stranou na večírku, na který nebyla pozvaná. Měla chuť vrátit se domů, kde bylo jen jedno vřískající miminko, a to se dalo snadno rozptýlit banánem, ale vlastně by docela ráda během letních prázdnin zažila aspoň jeden den bez miminka. Rodiče o Fredíkovi říkali, že byl „překvapení“. Flick si myslela, že by možná bylo přesnější říct „šok“. Zabral si veškerou pozornost pro sebe ještě dřív, než se vůbec narodil.

Znovu se vydala na cestu, sešla z hlavní ulice, aby se trochu vzdálila od těch mrňousů, kteří jí pořád připomínali Fredíka, a zabočila do tiché viktoriánské pasáže. Byla celá z kamene a jako by ze vzduchu vysávala veškeré horko. Flick se zachvěla. Minula rušnou galanterii a prázdný bar a vyšla vedle svatebního salonu. Ruch městečka už byl daleko. Přímo proti místu, kde stála, byl kostelík obehnaný špičatým plotem, který připomínal šípy.

Vedle kostela se opile nakláněl do uličky maličký, přiskřípnutý krámek s velkým arkýřovým oknem. Měl lesklé černé dveře a rohovou verandu s kamenným schodem tak ošlapaným, že vypadal, jako by se roztékal na chodník.

Flick pohlédla na vývěsní štít.

Cestovní kancelář Jinosvěty

Něco ji zabrnělo pod kůží. Nebyl to nepříjemný pocit. Kdyby ho měla popsat, řekla by, že je to zvědavost smíchaná s pomeranči. Cítila, jak se jí prsty zaťaly do dlaní v bezděčném sevření, které jí projelo až do morku kostí jako elektřina. Chtěla k tomu krámku přistoupit blíž.

Nedokázala přesně říct proč.

Cestovní kancelář, pokud to tedy opravdu byla cestovní kancelář, vypadala stejně jako ostatní obchody na ulici: staře, neoblíbeně, nemilovaně a tak trochu zatuchle. Měla však červenou a zlatou barvou čerstvě vyvedený nápis, který hlásal její jméno, na každé straně měl vyvedený zářivě lesklý glóbus. Vedle dveří byla mosazná plaketa, ale Flick z této vzdálenosti nedokázala přečíst, co je na ní napsáno.

Její nohy se daly do pohybu téměř samovolně a nesly ji přes dlážděnou ulici až ke dveřím krámku, ještě než stačila vymyslet důvod, proč by to neměla dělat.

Veranda měla stříšku, aby chránila lidi před deštěm, a jakmile se pod ní Flick ocitla, připadala si jako v malém zámotku. Přejela rukou po pískovitých cihlách a na prstech jí ulpělo trochu prachu. Otřela si ho o nohavici džínů a dotkla se mosazné plakety přišroubované ke zdi. Byla promáčknutá a poškrábaná. Taky ji poškodil nějaký vandal – písmena byla podrápaná, jako by se na ně někdo vrhl s majzlíkem. Flick rozpoznala jen písmena „olečnost“.

Prohlížela si velké arkýřové okno. Sklo se lesklo na slunci a připadalo jí, jako by se na ni taky dívalo. Uvědomila si, že krámek ve skutečnosti není zas tak špinavý.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3