LE COMTE DE MONTE-CRISTO

Translation © Milena Tomášková – dědicové c/o DILIA 2003, 2016

Translation © Jan Vladislav – dědicové, 2003, 2016

Illustrations © Adolf Born – dědicové, 1975, 2016

All rights reserved.

ISBN 978-80-207-2150-1

Ilustrace Adolf Born

DÍL 1

KAPITOLA 1

Marseille / Příjezd

Dne 24. února 1815 ohlásila hlídka od Matky Boží Ochranitelky  trojstěžník Faraón „ přijíždějící ze Smirny, Terstu a Neapole. Jako vždy vyjel ihned z přístavu lodivod, proplul těsně podél pevnosti If a přirazil k lodi mezi mysem Morgionem a ostrovem Rionem. Rovněž se jako obvykle zaplnilo ihned prostranství před hradem svatého Jana zvědavci, neboť v Marseille je příjezd lodi vždy velikou událostí, zvláště když ona loď byla vystavěna, vybavena a naložena v loděnicích staré Fókie a pokud patřila místnímu rejdaři.

Mezitím se loď přiblížila. Šťastně proplula úžinou mezi ostrovy Calasareigne a Jaros, proraženou sopečným otřesem, obeplula Pomègue a postupovala vpřed s třemi stěžňovými plachtami, velkou kosatkou a zadní plachtou tak pomalu a tak smutně, že někteří zvědavci v předtuše nebezpečí přemítali, jaké neštěstí se na lodi přihodilo. Znalci námořní plavby nicméně poznali, že loď sama je v naprostém pořádku, neboť plula podle všech pravidel dokonale řízeného plavidla: kotva byla připravena k spuštění, stožárová lana vypnuta z háků a vedle lodivoda, jenž se chystal provézt Faraóna vjezdem do marseilleského přístavu, stál mladý muž živých pohybů a bystrého pohledu, bdící nad každým pohybem lodi a opakující všechny lodivodovy příkazy.

Podivný neklid, který se vznášel nad davem na esplanádě svatého Jana, zachvátil zvláště jednoho diváka, takže ani nedokázal počkat, až loď vjede do přístavu, vskočil do člunu a rozkázal veslovat Faraónu naproti; dorazil k němu před Rezervní zátokou.

Když mladý námořník viděl přijíždět tohoto muže, opustil své stanoviště vedle lodivoda a s kloboukem v ruce se opřel o bok lodi.

Mladému muži bylo mezi osmnácti a dvaceti lety, byl vysoký, štíhlý, měl krásné černé oči a ebenově tmavé vlasy. Z celé jeho bytosti vyzařoval klid a rozhodnost vlastní lidem, kteří si už od dětství navykli zápasit s nebezpečím.

„To jste vy, Dantèsi?“ zvolal muž v člunu. „Copak se stalo? Proč panuje na lodi taková smuteční nálada?“

„Stihlo nás – a hlavně mne – velké neštěstí, pane Morreli,“ odpověděl mladík. „Poblíž Civita Vecchia jsme ztratili statečného kapitána Leclèra.“

„A co náklad?“ zeptal se rychle rejdař.

„Došel v pořádku, pane Morreli. Myslím, že v tom ohledu budete spokojen. Ale ubohý kapitán Leclère…“

„Co se mu stalo?“ otázal se rejdař se zřejmou úlevou, „co se přihodilo našemu statečnému kapitánovi?“

„Zemřel.“

„Zřítil se do moře?“

„Ne, pane Morreli, zemřel za hrozných bolestí na zápal mozkových blan.“

Dantès se pak obrátil k posádce.

„Hola hej!“ zvolal, „každý na své místo k přípravě kotvení!“

Posádka uposlechla. Všech deset námořníků vyskočilo, jedni se vrhli k plachetním provazům, druzí k ráhnovým lanům, jiní k provazům na spouštění plachet, další k stožárovým lanům, zbytek k provazům na skasání plachet.

Mladý námořník zběžně přehlédl přípravné práce, a když viděl, že se jeho rozkazy řádně plní, obrátil se zase k svému společníkovi.

„A jak se to neštěstí vlastně stalo?“ pokračoval rejdař v přerušené rozmluvě.

„Ale docela neočekávaně: kapitán Leclère po dlouhém rozhovoru s velitelem přístavu opustil Neapol velmi rozrušen. Za čtyřiadvacet hodin ho zachvátila horečka a za tři dny skonal…

Vystrojili jsme mu obvyklý pohřeb a nyní odpočívá poblíž ostrova El Giglio zahalený do sítě, jak se sluší, s jednou šestatřicetiliberní koulí u nohou a s druhou u hlavy. Vdově přináším jeho čestný kříž a meč. Copak to tak mělo být,“ pokračoval se zasmušilým úsměvem mladý muž, „válčit deset let s Angličany a nakonec zemřít v posteli jako obyčejní lidé?“

„Ale co na tom, pane Edmonde,“ začal opět rejdař, který se víc a víc uklidňoval, „všichni jsme smrtelní a je třeba, aby staří udělali místo mladým. A ujišťujete-li mě, že náklad…“

„Je v dobrém stavu, pane Morreli, ručím vám za to. Radím vám, abyste se za tuto cestu nespokojil s 25 000 franky zisku.“

Poněvadž právě minuli okrouhlou věž, zvolal mladý námořník na lodníky:

„Připravte stěžňové plachty, kosatku a zadní plachtu k svinutí! Uvolněte kotvu!“

Rozkaz byl vykonán takřka stejně rychle jako na lodi válečné.

„Spustit plachty, svinout!“

Po tomto rozkazu šly všechny plachty dolů a loď plula téměř neznatelně, pohybujíc se už jen setrvačností.

„A nyní, pokud chcete, pane Morreli, vystupte na palubu,“ řekl Dantès, když viděl, že je rejdař netrpělivý, „váš účetní pan Danglars právě vychází z kajuty a řekne vám o všem, co si budete přát. Já zatím musím dohlédnout na zakotvení a vyhlásit na lodi smutek.“

Rejdař se nedal dvakrát pobízet. Lano, jež mu Dantès hodil, uchopil s obratností, jež by sloužila ke cti námořníkovi, a vystoupil po příčkách přibitých na vypouklém boku lodi; Dantès se zatím vrátil na své stanoviště vrchního kormidelníka a přenechal hovor muži jmenovanému jako Danglars, který právě šel ze své kajuty rejdaři vstříc.

Byl to muž mezi pětadvacítkou a šestadvacítkou, značně zamračené tváře, přeuctivý k představeným a hrubý k podřízeným – a díky titulu účetního, který námořníky vždy jen odpuzuje, byl u mužstva právě tak všeobecně neoblíben, jako byl Edmond Dantès milován.

„Tak už víte o tom neštěstí, pane Morreli, že?“ řekl Danglars.

„Ano, ano, ubohý kapitán Leclère. Byl to hodný a čestný člověk!“

„A hlavně výborný námořník, co vyrostl mezi nebem a vodou, jak se sluší na muže, který má na starosti zájmy tak důležité firmy, jako je firma Morrel a syn,“ odpověděl Danglars.

„Ale zdá se mi, Danglarsi,“ namítl rejdař a sledoval přitom očima Dantèse, jak hledá vhodné kotviště, „že není třeba být tak starým námořníkem, jak říkáte, aby se člověk vyznal ve svém řemesle. Jen se podívejte na našeho Edmonda, počíná si jako muž, který nemá zapotřebí ptát se někoho na radu.“

„Ano,“ řekl Danglars a díval se na Dantèse kosým pohledem, v němž zasvítil blesk nenávisti, „ano, je mladý a má odvahu. Sotva kapitán zemřel, ujal se velení, aniž se s někým poradil, a místo abychom se vrátili přímo do Marseille, ztratili jsme kvůli němu půldruhého dne na ostrově Elbě.“

„Pokud jde o převzetí velení lodi,“ odporoval rejdař, „byla to jeho povinnost jako vrchního kormidelníka; pokud jde o ztrátu půldruhého dne na Elbě, nebyl v právu, ledaže bylo nutné opravit na lodi nějakou poruchu.“

„Lodi se vedlo právě tak dobře jako mně a jak bych si přál, aby se dařilo vám, pane Morreli, a toho půldruhého dne jsme ztratili z pouhého rozmaru, pro potěšení vystoupit na pevninu, ano, jenom proto!“

„Dantèsi!“ řekl rejdař a obrátil se k mladému muži, „pojďte sem na slovíčko!“

„Promiňte, pane Morreli, za okamžik jsem vám k službám,“ odvětil Dantès. Pak se obrátil k mužstvu.

„Zakotvit!“ zvolal.

Kotva ihned vypadla a řetěz se s rachotem odvinul.

Třebaže byl na palubě lodivod, zůstal Dantès na místě, dokud tento poslední úkon neskončil. Pak zavolal:

„Spusťte signální vlajku na půl stožáru, zastřete erbovní vlajku, zkřižte ráhna!“

„Vidíte, myslí si, že už je kapitánem, na mou věru,“ prohodil Danglars.

„A také jím skutečně je,“ poznamenal rejdař.

„Ano, až na váš podpis a podpis vašeho společníka, pane Morreli.“

„Ale jděte, proč bychom ho na tom místě nenechali?“ zeptal se rejdař. „Sice je mladý, ale zdá se mi, že je zcela oddán své práci a že má ve svém oboru velké zkušenosti.“

Přes Danglarsovo čelo přelétl mrak.

„Promiňte, pane Morreli,“ řekl Dantès a přistoupil k nim.

„Loď už je zakotvena a jsem vám k službám; volal jste mě, že ano?“

Danglars o krok ustoupil.

„Chtěl jsem se vás zeptat, proč jste zastavil na ostrově Elbě.“

„Není mi známo, pane. Vykonal jsem jen poslední rozkaz kapitána Leclèra, který mi odevzdal na smrtelné posteli balíček pro vrchního maršálka Bertranda.“

„Vy jste ho tedy viděl, Edmonde?“

„Koho?“

„Vrchního maršálka.“

„Ano.“

Morrel se ohlédl a zatáhl Dantèse stranou.

„A jak se daří císaři?“ zeptal se rychle.

„Dobře, jak jsem mohl posoudit na vlastní oči.“

„Takže jste viděl i císaře?“

„Přišel k maršálkovi, když jsem byl u něho.“

„A mluvil jste s ním?“

„No – on mluvil se mnou, pane Morreli,“ odvětil Dantès s úsměvem.

„A co vám povídal?“

„Ptal se mě na loď, kdy odjede do Marseille, kudy plula a jaký veze náklad. Myslím, že by ji byl určitě koupil, kdyby byla prázdná a já byl jejím majitelem. Řekl jsem mu však, že jsem jen vrchním kormidelníkem a že loď patří firmě Morrel a syn. „Ach ano, tu firmu znám,“ prohlásil, „Morrelové dědí rejdařství z otce na syna a jeden z Morrelů sloužil u téhož pluku jako já, když jsem byl s posádkou ve Valencii!“ “

„Přisámbůh, to je pravda!“ zvolal rejdař celý rozradostnělý, „to byl Polikar Morrel, můj strýc, stal se kapitánem. Povíte mému strýci, Dantèsi, že si na něho vzpomněl císař, a uvidíte, jak bude ta stará vojna slzet. Tak, tak, dobře jste udělal, Dantèsi,“ pokračoval rejdař a přitom přátelsky poklepával mladého muže po rameni, „že jste jednal podle pokynů kapitána Leclèra a zastavil se na Elbě, ačkoliv by vám to mohlo uškodit, kdyby lidé věděli, že jste odevzdal balíček maršálkovi a hovořil jste s císařem.“

„V čem by mi to mohlo škodit, pane Morreli?“ otázal se Dantès. „Nevím ani, co jsem nesl, a císař se mě ptal jen na to, nač by se byl zeptal každého. Ale teď promiňte,“ pokračoval Dantès, „právě k nám přijíždí zdravotní a celní prohlídka; dovolíte, že ano?“

„Jděte, jděte, milý Dantèsi.“

Mladík odešel, a jak se vzdaloval, přistoupil opět Danglars.

„No, zdá se, že vám udal dobré důvody, proč zakotvil v Porto Ferrajo,“ vyzvídal.

„Výborné, milý pane Danglarsi!“

„Tím lépe, neboť člověku je vždy trapné, když vidí kamaráda neplnit své povinnosti.“

„Dantès své vykonal,“ namítl rejdař, „a nelze mu nic vytknout. Tu zastávku mu nařídil kapitán Leclère.“

„Když už jsme u kapitána Leclèra, neodevzdal vám od něho dopis?“

„Kdo?“

„Dantès.“

„Mně ne! Copak nějaký dostal?“

„Myslel jsem, že mu kapitán Leclère svěřil kromě balíčku i dopis.“

„O jakém balíčku to mluvíte, Danglarsi?“

„Přece o tom, který Dantès odevzdal v Porto Ferrajo.“

„Jak to víte, že měl odevzdat balíček v Porto Ferrajo?“

Danglars zrudl.

„Šel jsem kolem pootevřených kapitánových dveří, a tak jsem viděl, jak dává Dantèsovi balíček i ten dopis.“

„Nic mi o tom neříkal,“ poznamenal rejdař, „má-li však dopis, jistě mi ho odevzdá.“

Danglars chvíli uvažoval.

„V tom případě vás prosím, pane Morreli,“ řekl, „abyste o tom s Dantèsem nemluvil. Asi jsem se zmýlil.“

V té chvíli se mladý muž vracel. Danglars se vzdálil.

„Nu, milý Dantèsi, jste volný?“ otázal se rejdař.

„Ano, pane Morreli.“

„Netrvalo to dlouho.“

„Ne, dal jsem celníkům seznam zboží a naše listiny jsem odevzdal muži, kterého vyslala přístavní kancelář s lodivodem.“

„Nemáte tu tedy už nic na práci?“

Dantès se rychle rozhlédl.

„Nic, všecko je v pořádku.“

„Můžete tedy jít se mnou poobědvat?“

„Promiňte, pane Morreli, promiňte mi prosím, ale jsem povinen jako prvního navštívit svého otce. Ale i tak vám děkuji, že mi prokazujete takovou poctu.“

„To je správné, Dantèsi, to je správné. Vím, že jste dobrý syn.“

„Nevíte, jestli se daří mému otci dobře?“ zeptal se Dantès nejistě.

„Myslím, že ano, milý Edmonde, i když jsem ho neviděl.“

„Ach, vím že je stále doma ve své světničce.“

„To alespoň dokazuje, že mu za vaší nepřítomnosti nic nechybělo.“

Dantès se usmál.

„Můj otec je hrdý, pane Morreli, a i kdyby neměl nic, pochybuji, že by kromě pánaboha někoho na světě o něco prosil.“

„Dobrá, budeme s vámi počítat po této první návštěvě.“

„Prosím znovu o prominutí, pane Morreli, ale po této první návštěvě mě čeká druhá, která mi leží na srdci zrovna tak.“

„Ach, pravda, Dantèsi. Zapomněl jsem, že vás v Katalánsku bude někdo očekávat stejně netrpělivě jako váš otec – totiž krásná Mercedes.“

Dantès se usmál.

„Nu, teď se nedivím, že se mě přišla třikrát ptát, co je s Faraónem„“ pokračoval rejdař. „Tisíc láter! Opravdu si nemusíte stěžovat, Edmonde, máte hezkou milenku!“

„To není milenka, pane Morreli,“ odpověděl vážně mladý námořník, „je to má snoubenka.“

„Někdy je to totéž,“ poznamenal rejdař se smíchem.

„Pro nás dva ne,“ ohradil se Dantès.

„Nu dobrá, milý Edmonde, nebudu vás víc zdržovat. Staral jste se o mé věci dost a dost, proč bych vás neuvolnil, když si chcete něco zařídit. Nepotřebujete peníze?“

„Ne, pane Morreli, mám dosud celé služné za cestu, to je takřka tříměsíční plat.“

„Jste řádný hoch, Edmonde.“

„Dodejme, že mám chudého otce, pane Morreli!“

„Ano, ano, vím, že jste hodný syn. Jděte za otcem. Mám také syna a velmi by mne mrzelo, kdyby ho někdo po tříměsíční cestě zdržoval a nepustil domů.“

„Dovolíte tedy?“ řekl mladík a loučil se.

„Ano, nemáte-li mi už co říct.“

„Ne.“

„Nedal vám kapitán Leclère pro mne dopis, když umíral?“

„Nemohl ho napsat, pane Morreli. Ale to mi připomíná, že vás budu muset požádat o čtrnáctidenní dovolenou.“

„Na svatbu?“

„Především, a pak na cestu do Paříže.“

„Dobrá, dobrá, Dantèsi, vezmete si tolik volna, kolik budete chtít. Vykládání lodi nám zabere dobrých šest týdnů a na moře se nevydáme dřív než za tři měsíce… Za tři měsíce však musíte být zde. Faraón„“ a rejdař poklepával mladému námořníkovi po rameni, „by nemohl odjet bez kapitána.“

„Bez kapitána!“ zvolal Dantès s očima rozzářenýma radostí, „uvažte dobře, co říkáte, pane Morreli, protože jste splnil nejtajnější naděje mé duše. Chcete mě jmenovat kapitánem Faraóna?“

„Kdybych byl sám, podal bych vám ruku, drahý Dantèsi, a řekl bych vám: Ujednáno. Mám však společníka a znáte italské přísloví: Chi ha compagno ha padrone.* Ale nejmíň polovina díla je vykonána, poněvadž ze dvou hlasů už jeden máte. Pokud jde o druhý, udělám vše, abych ho získal, spolehněte se na mne!“

„Ach, pane Morreli,“ zvolal mladý námořník a uchopil se slzami v očích rejdaře za ruku, „pane Morreli, děkuji vám za svého otce i za Mercedes.“

„Nu dobrá, Edmonde, poctivé lidi pánbůh neopouští, sapristi! Jděte za otcem, jděte za Mercedes, a pak přijďte ke mně!“

„Nechcete, abych vás odvezl zpátky na pevninu?“

„Ne, děkuji. Zůstanu zde a vyřídím si s Danglarsem finanční záležitosti. Byl jste s ním během plavby spokojen?“

„Záleží na tom, jaký smysl té otázce dáváte, pane Morreli. Jestli tím míníte dobré kamarádství, pak nejsem spokojen, protože si myslím, že mě nemá rád. Je to od toho dne, kdy jsem po malé hádce s ním provedl tu hloupost, že jsem mu navrhl, abychom se zastavili na deset minut na ostrově Monte Cristo a tam tu hádku skoncovali. Takový návrh jsem mu dávat neměl a on ho právem zamítl. Jestliže se mě ptáte, jak jsem s ním spokojen jako s účetním, myslím, že mu nelze nic vytknout a že budete s jeho prací spokojen i vy.“

„Ale řekněte, Dantèsi, ponechal byste si rád Danglarse, kdybyste byl kapitánem Faraóna?“ zeptal se rejdař.

„Ať kapitán, nebo první kormidelník, budu mít vždy největší ohledy k těm, kteří mají důvěru mých rejdařů, pane Morreli,“ odpověděl Dantès.

„Nu dobrá, Dantèsi, vypadá to, že jste v každém ohledu správný chlapík. Nebudu vás déle zdržovat. Jděte, protože vidím, že jste jako na trní!“

„Mám tedy volno?“ zeptal se Dantès.

„Jděte, povídám.“

„Dovolíte, abych použil váš člun?“

„Samozřejmě.“

„Na shledanou, pane Morreli, a tisíceré díky!“

„Na shledanou, milý Edmonde, mnoho štěstí!“

Mladý námořník vskočil do člunu, šel si sednout na záď a rozkázal přistát u nábřeží Canebière. Dva námořníci se ihned sklonili k veslům a bárka proklouzla tak rychle, jak jen bylo možné, mezi tisíci loďkami, jež ucpávají úzkou uličku mezi dvěma řadami námořních lodí od vjezdu do přístavu k Orleánskému nábřeží.

Rejdař se usmíval a sledoval ho pohledem až ke břehu, viděl, jak vyskočil na dlažbu nábřeží a ihned se ztratil v pestrém davu, který naplňuje od pěti hodin ráno do devíti večer onu pověstnou promenádu Canebière, na niž jsou novodobí Fokiďané tak hrdí, že prohlašují s největší vážností na světě a s oním přízvukem, jenž dodává všemu, co říkají, tolik svéráznosti: Kdyby Paříž měla Canebière, byla by tak trochu Marseille.

Když se otočil, spatřil rejdař za sebou Danglarse, který se tvářil, jako by čekal na jeho rozkazy, ovšem ve skutečnosti rovněž sledoval pohledem mladého námořníka.

Jenže ve výrazu tohoto dvojího pohledu byl veliký rozdíl.

* Kdo má společníka, má pána.

KAPITOLA 2

Otec a syn

Ponechme Danglarse v zajetí démona nenávisti, ať se pokouší našeptat rejdaři do ucha nějakou zlomyslnou myšlenku o svém druhovi, a sledujme Dantèse, jak zahýbá do ulice Noaillské, když proběhl třídou Canebière po celé její délce, jak vstupuje do domu po levé straně Meilhanských alejí, vybíhá rychle temným schodištěm do čtvrtého patra a zastavuje se, jednou rukou opřen o zábradlí a s druhou přitisknutou na tlukoucím srdci, před pootevřenými dveřmi, jimiž je vidět do malého pokojíčku.

Tuto světnici obýval Dantèsův otec.

Stařec, kterého dosud nedostihla zpráva o příjezdu Faraóna„ stál na židli a třesoucí se rukou přivazoval několik kapucínských řeřich, jež se spolu s barvínkem pnuly po mřížce v okně.

Pojednou ucítil, jak ho někdo objal kolem pasu, a zaslechl za sebou dobře známý hlas:

„Tatínku!“

Stařec vykřikl a obrátil se. Když spatřil svého syna, klesl mu celý rozechvělý a bledý do náruče.

„Co je vám, otče, nejste snad nemocen?“ zvolal mladý muž znepokojeně.

„Ne, ne, můj synu, mé dítě, ne, drahý Edmonde, nejsem. Ale nečekal jsem tě a radost, dojetí, když jsem tě tak znenadání uviděl… Ach panebože, zdá se mi, že umřu!“

„Tak se přece vzpamatujte, otče! To jsem já, opravdu já! Říká se, že radost neubližuje, a proto jsem vešel bez ohlášení. No tak, usmějte se a nedívejte se na mne tím ulekaným pohledem. Vracím se domů a budeme šťastni!“

„To jsem rád, hochu,“ začal opět stařec, „ale jak budeme šťastni? Už mě neopustíš? Nu, vypravuj mi o svém štěstí!“

„Nechť mi Bůh odpustí, že se raduji ze štěstí, s kterým je spojen smutek jedné rodiny, ale Bůh ví, že bych si takové štěstí nikdy nepřál. Přichází samo a nemám sílu rmoutit se nad ním. Otče, dobrý kapitán Leclère je mrtev a je pravděpodobné, že přímluvou pana Morrela nastoupím na jeho místo. Chápete, otče? Kapitánem ve dvaceti letech! Se sto louisdory platu a podílem na zisku! Vždyť je to skutečně víc, než co jsem mohl očekávat jako ubohý námořník.“

„Ano, synu, ano, je to opravdu štěstí,“ řekl stařec.

„Chci také, abyste z prvních peněz, co dostanu, měl domek se zahrádkou, kde byste pěstoval svůj barvínek, řeřichu a jerišskou růži… Ale co je vám, otče, udělalo se vám snad zle?“

„Jen počkej, počkej! To přejde.“

A stařec se slabostí zapotácel.

„Otče! Sklenku vína, to vás posilní! Kam dáváte víno?“ zeptal se mladík.

„Ne, děkuji, nehledej, nepotřebuji,“ řekl stařec a pokoušel se syna zadržet.

„Ba ano, otče, řekněte, kde je máte?“

A otevřel dvě tři skříně.

„To je zbytečné… víno není,“ řekl stařec.

„Cože! Není víno!“ Nyní zase zbledl Dantès a díval se střídavě na vpadlé a zsinalé starcovy tváře a prázdné skříně. „Cože! Není víno! Chyběly vám snad peníze, otče?“

„Nic mi nechybí, když jsi tady,“ odpověděl stařec.

„Přece… přece jsem vám nechal,“ koktal Dantès a utíral si pot z čela, „když jsem před třemi měsíci odjížděl, dvě stě franků!“

„Ano, ano, Edmonde, to je pravda, ale když jsi odjížděl, zapomněl jsi na malý dluh u souseda Caderousse. On mi ho připomněl a říkal mi, že si ho půjde vybrat k panu Morrelovi, když mu ho za tebe nezaplatím. Chápej, že to bylo ze strachu, aby ti to neublížilo…“

„Ale ne!“

„Ano, zaplatil jsem sám!“

„Ale ten dluh Caderoussovi dělal sto čtyřicet franků!“ vykřikl mladý muž.

„Ano,“ zakoktal stařec.

„A vy jste mu je dal z těch dvou set franků, co jsem vám nechal?“

Stařec kývl hlavou.

„Takže jste celé tři měsíce žil z šedesáti franků,“ zašeptal mladík.

„Víš, jak málo potřebuji,“ namítl stařec.

„Proboha, odpusťte mi, odpusťte!“ zvolal Edmond a vrhl se před dobráka otce na kolena.

„Co to děláš?“

„Ach, rve mi to srdce!“

„Ale mlč! Teď jsi tady, všechno je zapomenuto, všechno je v pořádku,“ podotkl stařec s úsměvem.

„Ano, jsem tady,“ řekl mladý muž, „jsem tady s krásnou budoucností a s trochou peněz. Tu máte, otče, vezměte si to, vezměte a pošlete hned pro něco.“

A vyprázdnil na stůl kapsy, v nichž bylo dvanáct zlaťáků, pět nebo šest pětifrankových tolarů a drobné peníze.

Tvář starého Dantèse se rozjasnila.

„Čí je to?“ zeptal se.

„Moje…! Vaše…! Naše…! Vezměte si, nakupte si jídla, radujte se, zítra budou jiné!“

„Pomalu, pomalu,“ odporoval stařec s úsměvem, „s dovolením použiji tvých peněz s mírou. Kdyby mě lidé viděli kupovat mnoho věcí najednou, mysleli by si, že jsem musel čekat na tvůj návrat, abych je mohl nakoupit.“

„Dělejte, jak myslíte, ale především si vezměte, otče, služebnou. Nechci, abyste zůstal sám. V malém cestovním vaku jsem propašoval v podpalubí kávu a výborný tabák. Zítra ho budete mít. Ale pst! Někdo jde.“

„To je Caderousse. Dověděl se o tvém příjezdu a přichází ti bezpochyby blahopřát k šťastnému návratu.“

„Dobrá, také jeden, který má na jazyku něco jiného než na srdci,“ šeptal Edmond, „ale na tom nesejde, je to soused, prokázal nám kdysi službu, uvítejme ho!“

A skutečně, v okamžiku, kdy Edmond domluvil, objevila se v rámu dveří z chodby tmavá a vousatá Caderoussova hlava. Byl to muž mezi dvaceti pěti a dvaceti šesti roky. V ruce držel kus sukna; byl totiž krejčí a chystal se právě udělat klopy k fraku.

„Vida, ty ses vrátil, Edmonde?“ řekl s nejvýraznějším marseilleským přízvukem a s širokým úsměvem, odhalujícím jeho zuby bílé jako ze slonoviny.

„Jak vidíte, sousede Caderoussi, jsem zde a posloužím vám, s čím jen potřebujete,“ ujišťoval ho Dantès, špatně zakrývaje své chladné chování.

„Děkuji, děkuji, naštěstí nic nepotřebuji, naopak někdy mě potřebují jiní lidé.“ (Dantès sebou škubl.) „Nemyslím tím tebe, hochu. Půjčil jsem ti peníze, tys mi je vrátil. Tak tomu mezi dobrými sousedy má být a nyní jsme vyrovnáni.“

„Nejsme nikdy vyrovnáni s těmi, kdo nám prokázali laskavost,“ namítl Dantès, „poněvadž i když jim už nedlužíme peníze, jsme jim zavázáni vděčností.“

„Proč o tom mluvit! Co je pryč je pryč. Mluvme o tvém šťastném návratu, hochu. Tak jsem si šel do přístavu pro hnědé sukno a potkám přítele Danglarse.

„Ty jsi v Marseille?“

„Ovšem, proč bych nebyl?“ odpověděl mi.

„Myslel jsem, že jsi v Smyrně.“

„To by mohlo být, protože se odtud vracím.“

„A kdepak je ten hoch Edmond?“

„Bezpochyby u otce,“ odpověděl Danglars. Vrátil jsem se tedy,“ pokračoval Caderousse, „abych měl to potěšení stisknout příteli ruku.“

„Máte nás opravdu rád,“ poznamenal stařec.

„Ano, mám vás rád a vážím si vás, protože čestných lidí je málo! Ale zdá se, hochu, že bohatneš,“ hovořil krejčí a úkosem pohlédl na hrst zlata a stříbra, již Dantès položil na stůl.

Mladík si povšiml záblesku chtivosti v černých očích svého souseda.

„Ale božínku, to nejsou vůbec moje peníze,“ prohodil nedbale. „Řekl jsem otci, že jsem se obával, zdali mu v mé nepřítomnosti něco nechybělo, a otec, aby mě uklidnil, vyprázdnil na stůl svůj měšec. A teď zase uložte, otče, ty peníze do své pokladničky,“ pokračoval Dantès, „ledaže by také soused Caderousse nějaké potřeboval, v tom případě jsou mu ovšem k službám.“

„Ne, ne, hochu, nepotřebuji nic, řemeslo, díkybohu, člověka uživí,“ řekl Caderousse. „Nech si své peníze, nech! Člověk jich nemá nikdy dost. Jsem vám stejně vděčný za vaši nabídku, jako kdybych ji využil.“

„Učinil jsem ji ze srdce rád,“ podotkl Dantès.

„Nepochybuji o tom. A co s panem Morrelem, jsi s ním hodně zadobře? Umíš se tak vlichotit!“

„Pan Morrel byl ke mně vždycky velmi hodný,“ odpověděl Dantès.

„V tom případě jsi neudělal dobře, že jsi u něho odmítl obědvat.“

„Jak to, odmítl obědvat?“ zeptal se starý Dantès.

„Ano, otče,“ odpověděl Edmond, usmívaje se otcovu úžasu nad mimořádnou poctou, jíž se mu dostalo.

„A pročpak jsi odmítl, synu?“ zeptal se stařec.

„Abych se vrátil nejdříve k vám, otče,“ odpověděl mladý muž. „Spěchal jsem, abych vás viděl.“

„To asi hodného pana Morrela pohněvalo,“ začal opět Caderousse. „Když má člověk zálusk na místo kapitána, není radno pohněvat si rejdaře.“

„Vysvětlil jsem mu, proč nemohu pozvání přijmout, a on to doufám pochopil,“ odvětil Dantès.

„Člověk se musí trochu mít ke svým šéfům, když se chce stát kapitánem.“

„Doufám, že budu kapitánem i bez toho!“ odpověděl Dantès.

„Tím líp, tím líp! Všichni staří známí z toho budou mít radost a vím o někom tam za pevností svatého Mikuláše, kdo se kvůli tomu bude zlobit.“

„Mercedes?“ zeptal se stařec.

„Ano, otče,“ odpověděl Dantès, „a nebudete-li mít nic proti tomu, požádám vás teď, když jsem vás viděl a když vím, že se vám dobře daří a že máte vše, co potřebujete, o dovolení podívat se do Katalánska.“

„Jdi, hochu, a nechť tě Bůh obdaří hodnou ženou, jako mne obdařil hodným synem,“ pravil stařec.

„Jeho žena!“ vykřikl Caderousse, „vy máte nějak naspěch, otče Dantèsi! Ještě není, pokud vím!“

„Není, ale se vší pravděpodobností brzy bude,“ odpověděl Dantès.

„Nevadí, nevadí, hochu, dobře jsi udělal, že sis pospíšil,“ poznamenal Caderousse.

„Pročpak?“

„Protože Mercedes je krásná a krásné dívky nemají nouzi o nápadníky. A ona obzvlášť, trousí se za ní po tuctech.“

„Opravdu?“ řekl Edmond s úsměvem, jímž pronikal lehký nepokoj.

„No právě, a dokonce krásná partie,“ pokračoval Caderousse. „Ale toť se ví, ty budeš kapitánem, jistě tě neodmítne.“

„Což znamená,“ navázal Dantès s úsměvem, špatně skrývajícím neklid, „že kdybych nebyl kapitánem…“

„Hm, hm!“ zamumlal Caderousse.

„Nu dobrá, mám o ženách, a zvláště o Mercedes, lepší mínění a jsem přesvědčen, že mi zůstane věrná, ať budu kapitánem, nebo ne,“ prohlásil mladík.

„Tím líp, tím líp,“ dodal Caderousse. „Mít důvěru je vždycky dobrá věc, když se člověk žení. Ale to nevadí. Na mou věru, hochu, neztrácej čas a jdi jí ohlásit svůj příchod a svěř se jí se svými nadějemi.“

„Jdu za ní,“ rozhodl se Edmond.

Políbil otce, pozdravil Caderousse a vyšel.

Caderousse se ještě chvíli zdržel, pak se se starým Dantèsem rozloučil, sešel rovněž dolů a šel za Danglarsem, který ho čekal na rohu ulice Senacké.

„Tak co, viděls ho?“ zeptal se Danglars.

„Jdu od něj,“ odpověděl Caderousse.

„A říkal ti, že se má stát kapitánem?“

„Mluví o tom, jako by jím už byl.“

„Jen trpělivost! Myslím, že má trochu moc naspěch,“ nadhodil Danglars.

„To si myslím! Zdá se, že mu to místo Morrel slíbil.“

„Je tedy veselý?“

„Spíše drzý. Nabízel mi služby, jako by už byl velkým pánem, nabídl se jako nějaký bankéř, že mi půjčí peníze.“

„A ty jsi odmítl?“

„Ovšem, třebaže jsem to mohl docela dobře přijmout, protože jsem ho založil prvními stříbrňáky, které kdy měl v ruce. Ale teď pan Dantès už nikoho nebude potřebovat, bude z něho kapitán!“

„Ne tak zhurta, ještě jím není,“ prohodil Danglars.

„Na mou věru, bylo by dobře, kdyby se jím nestal, nebo jinak s ním nebude k vydržení,“ přidal se Caderousse.

„Když budeme opravdu chtít, zůstane tím, čím je, a možná bude dokonce méně, než je,“ řekl Danglars.

„Jak to myslíš?“

„Nic, mluvím sám k sobě. Je pořád zamilovaný do té krásné Katalánky?“

„Šíleně. Už tam šel. Ale dost bych se mýlil, jestli tam nebude mít mrzutosti.“

„Řekni to jasně!“

„Proč?“

„Je to důležitější, než si myslíš. Ty nemáš Dantèse rád, viď?“

„Nemám rád nafoukance.“

„Dobrá! Řekni mi tedy: víš něco o té Katalánce?“

„Nevím nic zvlášť určitého. Z toho, co jsem viděl, se domýšlím, že nastávající ženich bude mít nepříjemnosti po cestě k Staré nemocnici.“

„Copak jsi viděl, mluv!“

„Zkrátka, viděl jsem, že pokaždé, když jde Mercedes do města, doprovází ji vysoký chlapík, Katalánec s černýma očima a snědou pletí, velmi snědý a velmi ohnivý, a že mu ona říká bratranče.“

„To se podívejme! A myslíš, že se jí ten bratranec dvoří?“

„Předpokládám to. Co jiného může, k čertu, dělat jednadvacetiletý mladík, když jde s krásnou sedmnáctiletou dívkou?“

„A říkáš, že Dantès šel do Katalánska?“

„Odešel přede mnou.“

„Kdybychom šli týmž směrem, zastavíme se v Zátiší a při sklence malgueského vína počkáme na zprávy.“

„A kdo nám je dá?“

„Budeme u silnice a na Dantèsově tváři hned poznáme, co se děje.“

„Pojďme, ale budeš platit?“ zeptal se Caderousse.

„Ovšem,“ odpověděl Danglars.

A oba se vydali rychlým krokem k určenému místu. Když tam došli, dali si přinést láhev a dvě sklenice.

Starý Pamfil viděl jít Dantèse kolem před necelými deseti minutami.

Ubezpečeni, že je Dantès v Katalánsku, usedli pod rašící listoví platanů a smokvoní, v jejichž větvích opěvovalo veselé ptačí hejno jeden z prvních krásných jarních dnů.

KAPITOLA 3

Katalánci

si sto metrů od místa, kde oba přátelé popíjeli se zbystřeným zrakem a sluchem perlivé malgueské víno, vystupovala za holým, sluncem a mistrálem rozbrázděným návrším vesnice Katalánců. Jednoho dne se vypravila ze Španělska tajemná osada a přistála na výběžku země, kde je podnes. Přišli, nikdo nevěděl odkud, a hovořili neznámým jazykem. Jeden z vůdců, který uměl provensálsky, požádal marseilleskou obec, aby jim darovala tento holý a vyprahlý mys, kam vytáhli své lodě, jak to kdysi udělali angličtí plavci. Jeho prosbě bylo vyhověno a za tři měsíce vyrostla kolem dvanácti nebo patnácti lodí, jež přivezly tyto mořské cikány, víska.

Je to táž víska, vystavěná v bizarním a malebném slohu, polomaurském, pološpanělském, kterou dnes obývají potomci oněch lidí, mluvící doposud jazykem svých předků. Zůstali věrni tomuto malému mysu, kam se kdysi snesli jako hejno mořských ptáků, již po čtyři století a nijak nesplynuli s marseilleským obyvatelstvem; ženili se a vdávaly mezi sebou a zachovávali obyčeje a šat mateřské země, jako si zachovali její jazyk.

Nechť se čtenáři pustí s námi jedinou ulicí této vesničky a vejdou do jednoho z domků, jimž slunce vtisklo zvenčí onu krásnou barvu zvadlého listí, příznačnou pro zdejší stavby, a uvnitř onen oslnivě bílý odstín vápna, který je jedinou ozdobou španělských krčem.

Krásná dívka s vlasy černými jako eben a s očima sametovýma jako gazela se opírala o dřevěné pažení a v štíhlých prstech klasického tvaru mnula prostou snítku vřesu, z něhož otrhávala kvítka a jehož lístečky již pokrývaly zem. Paže, obnažené až k lokti, třeba opálené, ale jakoby modelované podle paží Venuše arelatské, se chvěly jakousi horečnatou netrpělivostí a pružná a ztepilá nožka rytmicky podupávala o zem, takže bylo možné zahlédnout dokonalý, smělý a pevný tvar jejího lýtka, uvězněného v červené bavlněné punčoše s šedými a modrými klínky.

Asi tři kroky od ní, loktem opřený o starý červotočivý nábytek, seděl na židli, kterou rozhoupával trhavými pohyby, dvacetiletý až dvaadvacetiletý vysoký mladík a hleděl na ni pohledem, v němž zápasil neklid s rozmrzelostí. Díval se tázavě, ale ovládal ho pevný a přímý pohled dívky.

„Podívejte se, Mercedes,“ hovořil mladík, „co nevidět budou Velikonoce a to je vhodná doba pro svatbu. Odpovězte mi!“

„Stokrát jsem vám odpověděla, Fernande, a opravdu se musíte sám nesnášet, když se mě ptáte znova.“

„Nuže, opakujte ještě jednou, snažně vás prosím, opakujte to ještě jednou, abych tomu mohl skutečně uvěřit. Řekněte mi posté, že odmítáte mou lásku, kterou schvalovala vaše matka. Dejte mi na srozuměnou, že si zahráváte s mým štěstím, že můj život a má smrt pro vás nic neznamenají. Ach můj bože! Deset let sním o tom, že budu vaším manželem, Mercedes, a teď mám tuto naději ztratit.“

„Já jsem vás ale v této naději nikdy nepodporovala, Fernande,“ odpověděla Mercedes. „Nemůžete mi vytknout, že bych s vámi jedinkrát koketovala. Vždycky jsem vám říkala: „Miluji vás jako bratra, ale nechtějte po mně nikdy nic jiného než toto sesterské přátelství, protože mé srdce patří jinému.“ Neříkala jsem vám to vždycky, Fernande?“

„Ano, však já to vím, Mercedes,“ odpověděl mladík. „Ano, máte krutou zásluhu, že jste ke mně byla vždycky upřímná. Nezapomínáte však, že u Katalánců platí posvátný zákon, že se žení a vdávají mezi sebou?“

„Mýlíte se, Fernande, to není zákon, ale zvyk, nic víc. Dejte si říct a nedovolávejte se toho zvyku ve svůj prospěch. Vzali vás u odvodu, Fernande. To, že vás nechávají na svobodě, je pouze odklad. Každým okamžikem vás mohou zavolat k pluku. A až z vás bude voják, co bude se mnou, s ubohým sirotkem, smutným a chudým, jehož celým jměním je pobořená chatrč s několika opotřebovanými sítěmi, ubohé dědictví, které otec zanechal matce a matka mně? Považte jen, Fernande, že už rok, co matka zemřela, žiju takřka z milosti cizích. Někdy předstíráte, že jsem vám užitečná, a to proto, abyste měl právo rozdělit se se mnou o svůj úlovek. A já to přijímám, Fernande, protože jste syn jednoho z bratrů mého otce, protože jsme byli společně vychováni a ještě spíš proto, a to je hlavní, že by vás to příliš rmoutilo, kdybych odmítla. Ale cítím dobře, že ryba, kterou prodávám, abych si za utržené peníze nakoupila konopí na spředení, ano, Fernande, cítím dobře, že je to almužna.“

„A co na tom, Mercedes, když se mi tak, jak jste, chudá a opuštěná, líbíte víc než dcera nejvznešenějšího rejdaře nebo nejbohatšího bankéře v Marseille! Co potřebujeme my, prostí lidé? Počestnou ženu a dobrou hospodyni. V které ženě bych to obojí našel lépe než ve vás?“

„Fernande, žena bude špatnou hospodyní a nemůže se zaručit, že zůstane počestnou ženou, když miluje jiného muže než svého manžela,“ odpověděla Mercedes, potřásajíc hlavou. „Spokojte se s mým přátelstvím, protože, říkám vám znovu, jen to vám mohu slíbit – a já slibuju jen to, o čem jsem přesvědčena, že mohu splnit.“

„Ano, rozumím,“ řekl Fernand, „snášíte trpělivě svou bídu, ale máte strach z té mojí. Ale s vaší láskou, Mercedes, se pokusím získat bohatství. Přineste mi štěstí a budu bohatý. Mohu rozšířit svou rybářskou živnost, mohu jít za příručího do krámu, mohu se sám stát obchodníkem.“

„Nemůžete se o nic z toho pokusit, Fernande, jste voják, a jestli vás nechávají v Katalánsku, je to jen proto, že není válka. Zůstaňte proto rybářem. Nezaobírejte se sny, které by vám ukázaly skutečnost ještě hroznější, a spokojte se s mým přátelstvím, protože vám nic jiného nemohu dát.“

„Ano, máte pravdu, Mercedes, budu námořníkem. Místo kroje našich otců, kterým opovrhujete, budu nosit lesklý klobouk, pruhovanou košili a modrou blůzu s kotvami na knoflících. Člověk se musí takto obléci, aby se vám líbil, viďte?“

„Co tím chcete říct?“ otázala se Mercedes s velitelským pohledem, „co tím chcete říct, nerozumím vám?“

„Chci říct, Mercedes, že jste ke mně proto tak tvrdá a krutá, že čekáte někoho, kdo je takto oblečen. Ale ten, koho čekáte, je možná nestálý, a jestli není on, je nestálé moře.“

„Fernande,“ vykřikla Mercedes, „myslela jsem, že jste hodný člověk, a mýlila jsem se. Máte zlé srdce, když ke své žárlivosti přivoláváte na pomoc boží hněv! Nuže ano, neskrývám se tím, čekám a miluji toho, o kom mluvíte, a jestli se nevrátí, řeknu, že zemřel a že mě miloval, a nebudu obviňovat osudnou nehodu, kterou přivoláváte.“

Mladý Katalánec vztekle rozhodil rukama.

„Rozumím vám, Fernande, vy ho napadáte proto, že vás nemiluji, a jednou zkřížíte svůj katalánský nůž s jeho dýkou! Čeho tím dosáhnete? Ztratíte mé přátelství, když budete poražen, a mé přátelství se změní v nenávist, když zvítězíte. Věřte mi, špatný prostředek, jak se zalíbit ženě, je vyhledávat hádku s mužem, kterého miluje. Ne, Fernande, vy se nedáte strhnout špatnými myšlenkami. Když mě nemůžete mít za ženu, spokojte se s tím, že ve mně budete mít přítelkyni a sestru. A ostatně,“ dodala s očima znepokojenýma a zvlhlýma, „počkejte, počkejte, Fernande, právě jste říkal, že moře je zrádné, a jsou tomu už čtyři měsíce, co odjel. Za čtyři měsíce jsem napočítala mnoho bouří.“

Fernand zůstal chladný. Nesnažil se setřít slzy, jež kanuly Mercedes po tváři. A přece by byl dal pohár své krve za každou její slzu. Jenže ty slzy tekly pro jiného.

Vstal, prošel se po světnici, vrátil se a postavil se před Mercedes, pěsti zaťaté a v očích smutek.

„Mercedes, odpovězte mi ještě jednou: je vaše rozhodnutí pevné?“

„Miluji Edmonda Dantèse a jen Edmond bude mým manželem,“ odpověděla dívka chladně.

„A budete ho stále milovat?“

„Až do smrti.“

Fernand sklonil sklíčeně hlavu a prudce povzdychl, jako by vzlykal, pak náhle zvedl hlavu, zaťal zuby a prudce dýchal rozšířenými nozdrami:

„A je-li mrtev?“

„Je-li mrtev, zemřu.“

„A jestli na vás nemyslí?“

„Mercedes!“ zvolal někdo radostně před domem, „Mercedes!“

„Ó,“ vykřikla dívka a poskočila samou radostí a láskou, „teď vidíte, že na mne nezapomněl, protože přišel.“

Vrhla se ke dveřím a otevřela je s výkřikem:

„Pojď sem, Edmonde, tady jsem!“

Fernand, bledý a rozechvělý, uskočil jako cestovatel při pohledu na hada, a když narazil na svou židli, dosedl do ní.

Edmond a Mercedes se objímali. Žhavé marseilleské slunce, vnikající otevřenými dveřmi, zaplavovalo je proudem světla. Zprvu neviděli nic kolem sebe. Nesmírné štěstí je oddělovalo od světa. Mluvili spolu přerývanými slovy, z nichž tryská tak prudká radost, že se podobají projevům bolesti.

Pojednou zpozoroval Edmond Fernandovu zachmuřenou bledou tvář, jež se hrozivě rýsovala v přítmí.

Pohybem, který si ani sám neuvědomil, sáhl mladý Katalánec po noži za pasem.

„Ach, promiňte, nevšiml jsem si, že jsme tři,“ řekl Dantès a svraštil rovněž obočí.

Pak se obrátil k Mercedes s otázkou:

„Kdo je ten pán?“

„Ten pán je váš nejlepší přítel, Dantèsi, protože je to můj přítel, můj bratranec, bratr. Je to Fernand, člověk, kterého po vás, Edmonde, miluji nejvíc na světě. Nepoznáváte ho?“

„Ach, ano,“ ujišťoval Edmond.

A aniž odstoupil od Mercedes a svíraje stále její ruku ve své, podával druhou ruku srdečně Katalánci.

Místo aby Fernand na toto přátelské gesto odpověděl, zůstal němý a nehybný jako socha.

Tu se Edmond podíval pátravým pohledem na rozčilenou a rozechvělou Mercedes a pak na zamračeného a hrozného Fernanda.

Jediný pohled mu řekl vše.

Hněv mu vstoupil do tváře.

„Nevěděl jsem, když jsem k vám tolik spěchal, Mercedes, že zde najdu nepřítele.“

„Nepřítele!“ zvolala Mercedes a změřila si svého bratrance hněvivým pohledem. „Nepřítele u mne, říkáš, Edmonde! Kdybych tomu uvěřila, vzala bych tě pod paží a odešla s tebou do Marseille. Opustila bych domov a nikdy se nevrátila.“

Z Fernandova zraku vyšlehl blesk.

„A kdyby se ti stalo něco zlého,“ pokračovala dívka s touž neúprosnou lhostejností, dokazující Fernandovi, že četla v nejtajnějších hlubinách jeho temných myšlenek, „kdyby se ti stalo něco zlého, vystoupila bych na Morgionský mys a bez rozmýšlení bych se po hlavě vrhla ze skály.“

Fernand strašlivě zbledl.

„Ale zmýlil ses, Edmonde,“ hovořila dál, „nemáš tu nepřítele. Je tu jen Fernand, můj bratr, a ten ti stiskne ruku jako oddanému příteli.“

A při těchto slovech se podívala na Katalánce tak velitelsky, že přistoupil jakoby očarován zvolna k Edmondovi a podal mu ruku.

Jeho nenávist, podobná bezmocné, třebaže zuřivé vlně, se roztříštila o vůli této ženy.

Sotva se však dotkl Edmondovy ruky, uvědomil si, že udělal vše, co mohl, a vyřítil se z domu.

„Ho, ho, kdo mě zbaví toho člověka?“ křičel a utíkal jako šílený s rukama ve vlasech. „Běda mi! Běda mi!“

„Hej, Katalánče! Hej, Fernande! Kam běžíš?“ zavolal někdo.

Mladík se náhle zastavil, rozhlédl se a spatřil Caderousse, jak sedí s Danglarsem u stolu v besídce.

„Hej! Proč k nám nejdeš?“ vyzvídal Caderousse. „Máš tak naspěch, že ti nezbývá čas pozdravit přátele?“

„Zvlášť když mají před sebou plnou láhev,“ dodal Danglars.

Fernand se zadíval nepřítomně na oba muže a neodpověděl.

„Je nějaký zaražený,“ poznamenal Danglars a strčil kolenem do Caderousse. „Že bychom se zmýlili a že by Dantès docela proti našemu očekávání zvítězil?“

„Hrome, to musíme zjistit,“ prohlásil Caderousse.

A obrátiv se k mladíkovi, řekl:

„Tak co, Katalánče, nemůžeš se rozhodnout?“

Fernand si utřel pot z čela a vešel pomalu do besídky; zdálo se, že její stín mu poněkud uklidnil smysly a chládek osvěžil vysílené tělo.

„Dobrý den! Volali jste mě, že?“ zeptal se.

A spíše klesl než usedl na židli u stolu.

„Volal jsem na tebe, protože jsi utíkal jako blázen a protože jsem měl strach, abys neskočil rovnou do moře,“ odpověděl Caderousse se smíchem. „Nemáme, k čertu, přátele jen proto, abychom jim nabídli sklenku vína, ale taky proto, abychom jim zabránili vypít tři nebo čtyři pinty vody.“

Fernand zasténal jako při pláči a hlava mu klesla do zkřížených dlaní na stole.

„Inu, něco ti, Fernande, povím,“ začal opět hovořit s onou hrubou neotesaností prostých lidí, kteří pro zvědavost zapomínají na jakoukoli diplomacii. „Zkrátka vypadáš jako pomatený milenec!“

A přitom se tomu žertu neomaleně zasmál.

„Co tě napadá! Takový urostlý mladík není stvořený pro nešťastnou lásku,“ popichoval Danglars. „Žertuješ, Caderoussi.“

„Ba ne,“ ujišťoval Caderousse, „jen poslouchej, jak vzdychá! Nu tak, Fernande, zvedni hlavu a odpověz nám! To není hezké neodpovídat přátelům, když se tě ptají na zdraví.“

„Jsem zdráv,“ řekl Fernand a zatínal pěsti, aniž zvedl hlavu.

„Tak vidíš, Danglarsi,“ pravil Caderousse a zamrkal na svého přítele. „Vše se má takto: Tady Fernand, dobrý a poctivý Katalánec, jeden z nejlepších marseilleských rybářů, je zamilován do krasavice jménem Mercedes. Ale naneštěstí je ta krasavice podle všeho zamilována do vrchního kormidelníka Faraóna. A protože právě dnes vjel Faraón do přístavu… rozumíš?“

„Ne, nerozumím,“ odpověděl Danglars.

„… dostal ubohý Fernand asi košem,“ pokračoval Caderousse.

„Co na tom?“ vykřikl Fernand, zvedl hlavu a zadíval se na Caderousse jako člověk, který hledá někoho, na kom by si vylil zlost. „Mercedes je úplně samostatná a může milovat, koho chce.“

„Hm, když se na to díváš takhle, pak je to něco jiného,“ řekl Caderousse. „Já myslel, že jsi Katalánec, a slyšel jsem, že Katalánci nejsou ti, kdo by se dali odstrčit nějakým sokem. Dokonce jsem slyšel, že zvlášť Fernand je hrozný, když se mstí.“

Fernand se trpce usmál.

„Zamilovaný není nikdy hrozný,“ poznamenal.

„Ubohý hoch!“ začal opět Danglars předstíraje, že lituje mladíka z hloubi srdce. „Co chceš? Nečekal, že se Dantès tak náhle vrátí. Myslel si možná, že je mrtev, nevěrný, kdož ví! Takové věci se nás dotýkají tím bolestněji, čím přicházejí nečekaněji.“

„Ach, na mou věru, docela jistě,“ pokračoval Caderousse, který při řeči pil a na něhož opojné malgueské víno začalo účinkovat, „docela jistě není šťastný návrat nepříjemný pouze Fernandovi, nemám pravdu, Danglarsi?“

„Ano, máš pravdu, a odvážil bych se skoro tvrdit, že mu to přinese neštěstí.“

„Ale to nevadí,“ navázal zase Caderousse, nalil Fernandovi sklenku vína a svou vlastní naplnil již poosmé nebo podeváté, zatímco Danglars se své sklenky sotva dotkl. „To nevadí, zatím se ožení s Mercedes, s krásnou Mercedes. Kvůli tomu se přece vrátil.“

Mezitím si prohlížel Danglars pronikavým pohledem mladíka, na jehož srdce dopadala Caderoussova slova jako roztavené olovo.

„A kdy bude svatba?“ zeptal se.

„Ech, ještě není!“ zabručel Fernand.

„Není, ale bude, právě tak jako bude Dantès kapitánem na Faraónu„ nemám pravdu, Danglarsi?“ podotkl Caderousse.

Danglars se při tomto nečekaném výpadu zachvěl, obrátil se ke Caderoussovi a zkoumal nyní zase jeho obličej, by vypátral, zdali šlo o záměrný úder, avšak z obličeje, takřka již otupělého opilostí, nevyčetl nic než závist.

„Budiž,“ prohlásil a naplnil sklenice, „napijme se tedy na zdraví kapitána Edmonda Dantèse, manžela krásné Katalánky.“

Caderousse zvedl ztěžklou rukou sklenku k ústům a obrátil ji do sebe. Fernand svou popadl a roztříštil ji o zem.

„Safra, safra, copak to vidím támhle na kopci směrem ke Katalánsku?“ zvolal Caderousse. „Podívej se, přece, Fernande, ty máš lepší oči nežli já! Můj zrak se začíná kalit, však to znáš, víno je zrádné. Člověk by řekl, že tam jdou bok po boku a ruku v ruce dva milenci. Bůh mi odpusť! Netuší, že je vidíme, a podívejte se, jak se líbají!“

Danglarsovi neušel úzkostný Fernandův výraz, neboť jeho obličej se očividně měnil.

„Znáte je, pane Fernande?“ zeptal se.

„Ano, je to pan Edmond a slečna Mercedes,“ odpověděl Fernand hluchým hlasem.

„Podívejme se! A já je nepoznal!“ spustil opět Caderousse. „Hej, Dantèsi! Hej, krasavice! Pojďte sem blíž a povězte nám, kdy bude svatba, protože tuhle pan Fernand je tak umíněný, že nám to nechce říct.“

„Budeš mlčet!“ řekl Danglars, jako by chtěl Caderousse zarazit, jak se s tvrdošíjností opilců nakláněl z besídky. „Hleď, ať nevypadneš, a nech milence, ať se jen milují. Podívej se na pana Fernanda a vezmi si z něho příklad. Ten je rozumný.“

Snad by Fernand nakonec vyrazil, dohnán k nejhoršímu a popichován Danglarsem jako býk banderillery, neboť se již zvedl a zdálo se, že se soustřeďuje k výpadu na svého soka. Avšak Mercedes, usměvavá a nezáludná, zvedla svou krásnou hlavu a dala zazářit jasnému pohledu. Tu si Fernand připomněl její hrozbu, že zemře, zahyne-li Edmond, a klesl opět na židli, zbaven odvahy.

Danglars se díval střídavě na dva muže, jednoho otupělého opilostí, druhého rozervaného láskou.

„Ti hlupáci mi nebudou k ničemu,“ bručel si pro sebe. „Tady ten závistník se opíjí vínem, místo aby se opíjel žlučí, tamten blbec jen pláče a naříká jako dítě, když mu vzali milenku před nosem, a přece má ohnivé oči jako Španělé, Sicilané a Kalábrijci, kteří se dovedou tak mstít; má pěsti, že by rozrazily hlavu volovi tak jistě jako řeznická palice. Edmond rozhodně zvítězí. Ožení se s krásnou dívkou, bude kapitánem a vysměje se nám, ledaže…“ – na Danglarsových rtech se objevil neznatelný úsměv – „ledaže bych se do toho vmísil já,“ dodal.

„Hola!“ křičel Caderousse a s pěstmi na stole napolo povstal. „Hola, Edmonde! Ty nevidíš přátele, nebo jsi už tak pyšný, že s nimi nemluvíš?“

„Ne, drahý Caderoussi, nejsem pyšný, ale jsem šťastný a štěstí zaslepuje, myslím, ještě víc než pýcha,“ odpověděl Dantès.

„Výborně! To je vysvětlení,“ prohodil Caderousse. „Nu, dobrý den, paní Dantèsová.“

Mercedes vážně pozdravila.

„Ještě se tak nejmenuji,“ poznamenala, „a v mé vlasti se tvrdí, že oslovit dívku jménem snoubence, dokud ten není jejím manželem, přináší neštěstí. Říkejte mi tedy, prosím vás, Mercedes.“

„Musíme mu odpustit, dobrý Caderousse se mýlí jen maličko,“ ujišťoval Dantès.

„Tak tedy svatba bude co nevidět, pane Dantèsi?“

„Co nejdříve, pane Danglarsi. Dnes dojednáme všecko u otce Dantèse a zítra nebo nejpozději pozítří bude zásnubní hostina zde v Zátiší. Doufám, že tam budou přátelé, tím vám chci říct, pane Danglarsi, že jste pozván, a ty, Caderoussi, také.“

„A co Fernand,“ smál se neohrabaně Caderousse, „Fernand je také pozván?“

„Bratr mé ženy je můj bratr,“ prohlásil Dantès, „a Mercedes i mne by velmi mrzelo, kdyby se nás v takové chvíli stranil.“

Fernand otevřel ústa k odpovědi, ale hlas mu zanikl v hrdle a nemohl vyslovit jediné slovo.

„Dnes svatební smlouva, zítra nebo pozítří zásnuby… k čertu, vy máte ale naspěch, kapitáne!“

„Danglarsi, řeknu vám totéž, co Mercedes řekla právě Caderoussovi: nedávejte mi titul, který mi ještě nepatří, přineslo by mi to neštěstí,“ ohrazoval se Edmond.

„Promiňte,“ odpověděl Danglars. „Říkal jsem pouze, že máte zřejmě velmi naspěch. Safra, máme přece čas. Faraón se nevydá na moře dřív než za tři měsíce.“

„Člověk vždycky spěchá stát se šťastným, pane Danglarsi, protože těžko důvěřuje štěstí, když dlouho trpěl. Ale nedělám to jen kvůli sobě. Musím jet do Paříže.“

„Ach, opravdu? Do Paříže! A to tam jedete poprvé, Dantèsi?“

„Ano.“

„Máte tam nějaké jednání?“

„Ne přímo. Musím splnit poslední příkaz našeho ubohého kapitána Leclèra. To je mi svaté, chápete, Danglarsi! Buďte ostatně klidný, zabere to čas jen na cestu tam a zpět.“

„Ano, ano, rozumím,“ pronesl velmi hlasitě Danglars. A zcela tiše dodal: „Do Paříže, bezpochyby doručit na patřičné místo dopis, který mu dal velký maršál. Přisámbůh, ten dopis mi vnuká nápad, výborný nápad! Hm, příteli Dantèsi, ještě nejsi zapsán v rejstříku Faraóna pod číslem 1.“

Pak se obrátil a zvolal za Edmondem, který se už vzdaloval:

„Šťastnou cestu!“

„Díky!“ odpověděl Edmond, ohlédl se a přátelsky mu pokynul.

Pak oba milenci pokračovali v cestě, klidní a radostní jako dva vyvolení, kteří stoupají k nebi.

KAPITOLA 4

Spiknutí

Danglars sledoval očima Edmonda a Mercedes, až oba milenci zmizeli za rohem Svatomikulášské pevnosti. Když se obrátil, viděl, že bledý a rozechvělý Fernand je zabořený do židle a Caderousse blábolí slova pijácké písně.

„Tak se mi zdá, milý pane, že tahle svatba nepotěší každého,“ řekl Danglars Fernandovi.

„Jsem z ní zoufalý,“ vzdychl Fernand.

„Měl jste Mercedes rád?“

„Zbožňoval jsem ji!“

„Dlouho?“

„Miloval jsem ji od té doby, co se známe.“

„A teď tu sedíte a rvete si vlasy, místo abyste hledal, jak tomu zabránit! Hrome, nemyslel jsem, že takhle jednají lidé vašeho národa.“

„Co mám dělat?“ zeptal se Fernand.

„Copak vím? Týká se to mne? Do slečny Mercedes nejsem přece zamilovaný já, ale vy. Hledejte a naleznete, říká evangelium.“

„Už jsem našel.“

„Co?“

„Chtěl jsem toho muže probodnout dýkou, ale ona mi řekla, že se zabije, jestli se jejímu snoubenci něco stane.“

„Hm, takové věci se říkají, ale nedělají.“

„Neznáte Mercedes, pane Danglarsi, když pohrozila, provedla by to!“

„Pitomče!“ zašeptal Danglars. „Co je mi po tom, ať se zabije, nebo ne, jen když Dantès nebude kapitánem.“

„Dřív než by Mercedes zemřela, zemřel bych sám,“ dodal Fernand s přízvukem nezvratného rozhodnutí.

„To je přece láska!“ prohodil Caderousse hlasem čím dál opilejším. „To je přece láska, nebo se v tom už nevyznám.“

„Podívejte se,“ řekl Danglars Fernandovi, „děláte na mne dojem hodného hocha, a chtěl bych vás – ať mě čert – vytáhnout z bryndy, ale…“

„Ano, tak tak,“ přitakal Caderousse.

„Kamaráde, jsi ze tří čtvrtin opilý,“ pokračoval Danglars. „Dopij láhev a budeš opilý úplně. Pij a nepleť se do toho, co tu děláme. K tomu je zapotřebí jasné hlavy!“

„Já a opilý?“ ohrazoval se Caderousse. „Ale kde! Vypil bych ještě čtyři takové láhve, jako jste poručil; však nejsou větší než lahvičky s kolínskou vodou. Otče Pamfile, víno!“

A aby svá slova dotvrdil, praštil Caderousse sklenicí o stůl.

„Říkal jste tedy, pane Danglarsi?“ začal opět Fernand, neboť chtivě čekal na pokračování přerušené věty.

„Co jsem říkal? Nepamatuji se už. Ten opilec Caderousse mi přetrhl nit.“

„Takže opilec! Tím hůř pro ty, kdo se vína bojí, protože skrývají nějakou špatnost a mají strach, že ji víno vyplaví na jazyk.“

A Caderousse začal zpívat poslední dva verše tehdy velmi oblíbené písně:

Všichni lotři pijí vodu,

jak dokazuje potopa.

„Říkal jste, pane,“ navázal opět Fernand, „že byste mě rád vytáhl z bryndy, ale… dodal jste.“

„Ano, dodal jsem ale… Abyste se dostal z nesnází, stačí, když si Dantès vaši lásku nevezme. A ze svatby může přece sejít, i když Dantès nezemře.“

„Rozloučí je jen smrt,“ řekl Fernand.

„Uvažujete jako slimák, příteli,“ vmísil se Caderousse, „a tuhle Danglars, ten filuta, ten chytrák, ten lišák, vám dokáže, že se mýlíte. Dokaž to, Danglarsi! Zaručil jsem se za tebe. Řekni mu, že není třeba, aby Dantès umřel. Bylo by to ostatně mrzuté, kdyby Dantès umřel. Je to hodný hoch, já mám Dantèse rád. Na tvé zdraví, Dantèsi!“

Fernand netrpělivě povstal.

„Nechte ho mluvit,“ pokračoval Danglars a zadržel mladíka. „Ostatně se příliš nemýlí, ať je sebeopilejší. Nepřítomnost rozlučuje právě tak dobře jako smrt. A předpokládejme, že je mezi Edmondem a Mercedes zeď vězení; pak budou od sebe odděleni právě tak, jako by je odděloval náhrobní kámen.“

„Ano, ale z vězení se vychází,“ poznamenal Caderousse, chytaje se hovoru posledními nitkami rozumu, „a když člověk vyjde z vězení a jmenuje se Edmond Dantès, mstí se.“

„Co na tom,“ zabručel Fernand.

„Proč by Dantèse vsadili do vězení?“ začal opět Caderousse. „Ani nekradl, ani nezabil, ani nevraždil.“

„Mlč!“ vykřikl Danglars.

„Já nebudu mlčet,“ odporoval Caderousse. „Chci vědět, proč by zavřeli Dantèse do vězení. Já mám Dantèse rád. Na tvé zdraví, Dantèsi!“

A obrátil do sebe další sklenku vína.

Danglars sledoval v mdlých očích krejčího, jak pokračuje jeho opilost, a pak se obrátil k Fernandovi.

„No tak, chápete, že není třeba ho zabít?“

„Ovšemže není, když je možné, jak jste právě říkal, dát Dantèse zatknout. Ale víte snad, jak?“

„Kdybychom dobře hledali, našli bychom něco,“ odpověděl Danglars. „Ale do čeho se to mám, k čertu, plést? Co je mi do toho?“

„Nevím, je-li vám něco do toho, ale vím, že máte nějaký zvláštní důvod Dantèse nenávidět,“ řekl Fernand a chytil ho za ruku. „Kdo sám nenávidí, neklame se v cítění druhých.“

„Já že mám důvod Dantèse nenávidět? Nemám žádný, čestné slovo. Viděl jsem, že jste nešťastný, a vaše neštěstí mě zaujalo, toť vše. Jestliže si myslíte, že jednám ve vlastním zájmu, sbohem, milý příteli, pomozte si, jak umíte.“

A Danglars předstíral, že chce vstát.

„Ne, ne, zůstaňte!“ zadržoval ho Fernand. „Koneckonců mi na tom málo záleží, jestli Dantèse snášíte, nebo nesnášíte. Já ho nesnáším, přiznávám se otevřeně. Najděte způsob, jak se ho zbavit, jen aby při tom nepřišel o život, protože Mercedes řekla, že se zabije, kdyby byl Dantès zabit.“

Caderousse, jemuž klesla hlava na stůl, zvedl čelo a díval se na Fernanda a Danglarse skleněnýma a tupýma očima.

„Zabít Dantèse! Kdo tu mluví o zabití Dantèse? Já nechci, aby ho zabili. Je to můj přítel. Dnes ráno mi nabídl, že se se mnou rozdělí o peníze, jako jsem se s ním já rozdělil o svoje. Nechci, aby byl Dantès zabit!“

„A kdo ti povídá, že bude zabit?“ opáčil Danglars. „Jde o pouhý žert. Pij na jeho zdraví a dej nám pokoj!“ dodal a naplnil Caderoussovi sklenku.

„Ano, ano, na Dantèsovo zdraví!“ řekl Caderousse a vyprázdnil sklenku. „Na jeho zdraví…! Na jeho zdraví… tak!“

„Ale způsob… ten způsob?“ otázal se Fernand.

„Vy sám jste na něj ještě nepřišel?“

„Ne, to jste si vzal na starost vy.“

„To je pravda,“ přisvědčil Danglars. „Francouzi vynikají nad Španěly tím, že Španělé mudrují a Francouzi vynalézají.“

„Vymyslete si něco,“ naléhal Fernand netrpělivě.

„Číšníku!“ zavolal Danglars, „pero, inkoust a papír!“

„Pero, inkoust a papír!“ zabručel Fernand.

„Ano, jsem totiž účetní. Pero, inkoust a papír jsou mé nástroje. A bez instrumentů nic nedokážu.“

„Pero, inkoust a papír!“ zvolal nyní zase Fernand.

„Máte to támhle na stole,“ vysvětloval číšník a ukazoval na žádané předměty.

„Tak nám je dejte!“

Číšník vzal papír, inkoust a pero a položil vše na stůl v besídce.

„Když si člověk pomyslí,“ uvažoval nahlas Caderousse, jemuž klesla ruka na papír, „že tímhle může někoho zabít bezpečněji, než kdyby si na něho počkal na kraji lesa a tam ho zavraždil! Bál jsem se vždycky víc pera, kalamáře a listu papíru než meče nebo pistole.“

„Ten hlupák není dosud tak opilý, jak se zdá,“ podotkl Danglars, „nalejte mu ještě, Fernande!“

Fernand naplnil Caderoussovi sklenku a ten jako pravý piják zvedl ruku z papíru a natáhl ji po sklenici.

Katalánec sledoval její pohyb, dokud Caderousse, takřka přemožený tímto novým útokem, nepostavil, nebo spíše neupustil, sklenku na stůl.

„Tak co?“ začal opět Katalánec vida, že po této sklence vína se Caderoussovi vytrácí i ten poslední zbyteček rozumu.

„Nuže, říkal jsem,“ začal opět Danglars, „že kdyby například někdo po takové cestě, jakou právě Dantès vykonal a během které se zastavil v Neapoli a na ostrově Elbě, udal Dantèse královskému prokurátorovi jako bonapartistického agenta…“

„Já ho udám,“ vyhrkl mladík.

„Ano, avšak v tom případě vám dají podepsat výpověď a budou vás konfrontovat s tím, kterého jste udal. Zaopatřím vám vše, čím byste podepřel svou žalobu, vím to dobře, ale Dantès nezůstane věčně ve vězení. Jednou z něho vyjde a toho dne běda tomu, kdo ho tam dostal.“

„Ó, nepřeji si nic jiného, než aby přišel a vyvolal se mnou hádku!“ namítal Fernand.

„Ano, a co Mercedes? Mercedes vás bude nenávidět, jestli budete mít tu smůlu a jejího milovaného Edmonda třeba jen škrábnete.“

„Máte pravdu,“ přitakal Fernand.

„Ne, ne,“ pokračoval Danglars, „podívejte se, kdyby se člověk rozhodl k něčemu podobnému, bylo by mnohem lepší vzít, jak to dělám, toto pero, namočit ho do inkoustu a napsat levou rukou, aby se písmo nepoznalo, malé udání tohoto obsahu.“

A aby doložil pravidlo příkladem, psal hned Danglars levou rukou a obráceným písmem, naprosto nepodobným jeho obvyklému písmu, tyto řádky, jež podal Fernandovi. Ten četl polohlasně:

„Přítel trůnu a náboženství uvědomuje pana královského prokurátora, že jistý Edmond Dantès, vrchní kormidelník na lodi Faraón„ která dnes připlula ze Smyrny po zastávce v Neapoli a Porto Ferrajo, dostal od Murata* dopis pro Uchvatitele a od Uchvatitele dopis pro bonapartistický výbor v Paříži.

Důkaz zločinu podá jeho zatčení, protože dopis se najde buď u něho, u jeho otce, nebo v jeho kajutě na lodi Faraón.“

„To bychom měli!“ pokračoval Danglars. „Takhle by vaše pomsta měla nějaký smysl, protože by vás nemohla žádným způsobem ohrozit a věc by šla sama. Stačilo by složit dopis, jak to právě dělám, a napsat na něj: Panu královskému prokurátoru. Tím by se to skončilo.“

A Danglars napsal hravě adresu.

„Ano, tím by se to skončilo,“ zvolal Caderousse, který sledoval obsah dopisu s posledním vypětím rozumu a instinktivně chápal, jaké neštěstí by podobné udání mohlo způsobit. „Ano, tím by se to skončilo, jenže by to bylo hanebné.“

A natáhl ruku, aby se dopisu zmocnil.

„Však také,“ odporoval Danglars a odsunoval dopis z dosahu jeho ruky, „však také to, co povídám a dělám, je míněno žertem a mne prvního by velmi mrzelo, kdyby se Dantèsovi, tomu dobrému Dantèsovi, něco stalo. Však také, podívej se…“

Vzal dopis, zmačkal a odhodil ho do kouta besídky.

„To si myslím! Dantès je můj přítel a nechci, aby mu bylo ubližováno!“ prohlásil Caderousse.

„Ech, k čertu, kdo myslí na to, aby mu ubližoval! Ani já, ani Fernand,“ odsekl Danglars a při tom povstal a díval se na mladíka, který zůstal sedět, avšak kosým pohledem lpěl na udavačském papíru pohozeném v koutě.

„V tom případě ať nám přinesou víno,“ začal opět Caderousse. „Chci pít na Edmondovo zdraví a na zdraví krásné Mercedes.“

„Už jsi přebral, opilče, a jestli budeš pít dál, budeš tady muset přespat, protože se neudržíš na nohou,“ řekl Danglars.

„Já že se neudržím na nohou?“ ohrazoval se Caderousse a zvedal se s hloupou domýšlivostí opilce. „Vsadíme se, že vystoupím na accoulskou zvonici a ani jedinkrát nezavrávorám.“

„Dobrá, budiž, vsadím se, ale až zítra, dnes už je čas vrátit se domů,“ namítal Danglars. „Zavěs se do mne a půjdeme!“

„Jdeme!“ rozhodl se Caderousse, „ale k tomu nepotřebuji tvé rameno. Jdeš také, Fernande? Vrátíš se s námi do Marseille?“

„Ne, já se vrátím do Katalánska,“ odpověděl Fernand.

„Neděláš dobře, pojď s námi do Marseille, pojď!“

„Nepotřebuji jít do Marseille a vůbec tam jít nechci.“

„Jak jsi to řekl? Ty nechceš, človíčku? Nu dobrá, jak je libo. Přejme všem svobodu! Pojď, Danglarsi, a nechme pána, ať se vrátí do Katalánska, kdy se mu zlíbí.“

Danglars využil tohoto okamžiku Caderoussovy dobré vůle, aby ho odvlekl do Marseille. Avšak místo aby se vracel po Novém nábřeží, vracel se branou svatého Viktora, aby tak uvolnil Fernandovi kratší a snadnější cestu. Caderousse se zavěsil do jeho ramene a šel vrávoravě s ním.

Když ušel asi dvacet kroků, ohlédl se Danglars a spatřil Fernanda, jak se vrhl k papíru a jak ho strčil do kapsy. Hned poté se mladík vyřítil z besídky a dal se směrem k Pillonu.

„Copak je to? Zalhal nám. Říkal, že půjde do Katalánska, a zatím jde do města. Hej, Fernande! Jdeš špatně, hochu!“ volal Caderousse.

„Máš na očích mlhu,“ poznamenal Danglars, „jde přímo ke Staré nemocnici.“

„Opravdu?“ přisvědčil Caderousse. „Podívejme se! A já bych byl přísahal, že jde vpravo. Víno je rozhodně zrádné.“

„Tak, tak,“ bručel si Danglars, „myslím, že teď je vše rozjeto a stačí nechat to běžet.“

* Murat, Joachym (1767–1815) – Napoleonův švagr a král neapolský v letech 1808–1815. Aby si zachránil království, přidal se po Napoleonově kapitulaci r. 1814 k spojencům, a zůstal tak neapolským králem i v době Napoleonova exilu na Elbě a byl s Napoleonem ve spojení. Když Napoleon opustil Elbu a stal se opět vládcem Francie, obnovil válku proti Rakousku a byl zastřelen.

KAPITOLA 5

Zásnubní hostina

Nazítří byl krásný den. Vyšlo slunce, jasné zářivé, a první purpurově rudé paprsky zbarvily svými rubíny zpěněné hřebeny vln. Hostina byla připravena v prvním poschodí Zátiší, s jehož besídkou jsme se již seznámili. Byla tu veliká síň, osvětlená pěti nebo šesti okny, a nad každým oknem (ať to vysvětlí, kdo umí!) bylo napsáno jméno některého francouzského města. Podél oken se táhla vyřezávaná balustráda, dřevěná jako celé stavení. Třebaže byl oběd stanoven na poledne, procházelo se na galérii už od jedenácti hodin plno netrpělivých hostí, význační námořníci z Faraóna a několik vojáků, Dantèsových přátel. Na počest snoubenců přišli v nejlepších šatech.

Mezi hosty se šířila zpráva, že rejdaři Faraóna poctí zásnubní hostinu svého vrchního kormidelníka svou přítomností, avšak tím by prokázali Dantèsovi tak velkou poctu, že se tomu ještě nikdo neodvažoval uvěřit.

Avšak Danglars, přicházející právě s Caderoussem, tuto novinu potvrdil. Ráno viděl osobně pana Morrela a pan Morrel mu řekl, že na oběd do Zátiší přijde.

Za chvíli po nich skutečně vstoupil do síně pan Morrel a námořníci Faraóna ho pozdravili jednohlasným hurá a potleskem. Rejdařova přítomnost znamenala pro ně potvrzení kolujících pověstí, že Dantès bude jmenován kapitánem. A protože Dantèse měli na lodi velice rádi, děkovali ti hodní lidé rejdařovi, že jednou byla jeho volba náhodou v souladu s jejich přáním. Sotva pan Morrel vstoupil, vyslali jednomyslně Danglarse a Caderousse k ženichovi; měli mu říct, aby si pospíšil, a zpravit ho o příchodu důležité osobnosti, jež vyvolala tak živou pozornost.

Danglars a Caderousse rychle odběhli, ale neudělali ani sto kroků, když poblíž prachárny spatřili přicházet skupinku lidí.

Ve skupince byly čtyři katalánské dívky, přítelkyně Mercedes, doprovázející nevěstu zavěšenou do Edmonda. Vedle nastávající manželky kráčel otec Dantès a za nimi šel se zlým úsměvem Fernand.

Mercedes ani Edmond Fernandův zlý úsměv neviděli. Snoubenci byli tak šťastni, že viděli jen sebe a krásné, jasné, žehnající nebe.

Danglars a Caderousse vyřídili vzkaz, jímž byli pověřeni. Když si pak velmi silně a velmi přátelsky stiskli ruce s Edmondem, zaujal Danglars místo vedle Fernanda a Caderousse se připojil k otci Dantèsovi, který byl středem všeobecné pozornosti.

Stařec měl na sobě svůj krásný kabát z rýhovaného taftu, zdobený velkými ocelovými knoflíky s broušenými ploškami. Jeho hubené, ale svalnaté nohy se skvěly v nádherných strakatých bavlněných punčochách, jež na míli zaváněly pašovaným anglickým zbožím. Z třírohého klobouku mu visel střapec bílých a modrých stuh.

Ke všemu se opíral o hůl z krouceného dřeva, zahnutou nahoře jako antická berla. Člověk by řekl, že vidí jednoho z oněch šviháků vykračujících si roku 1796 v nově otevřených zahradách Lucemburského a Tuilerijského paláce.

Jak jsme již řekli, připojil se k němu Caderousse, kterého naděje na dobré jídlo s Dantèsovými nadobro usmířila. V paměti mu zůstala matná vzpomínka na včerejší události, podobná snu, jehož stín se člověku mihne hlavou ráno po probuzení.

Danglars přistoupil k Fernandovi a podíval se pronikavě na zklamaného milence. Fernand šel za nastávajícími manžely úplně zapomenut, neboť Mercedes ve svém mladistvém a půvabném sobectví lásky měla oči jen pro Edmonda. Fernand byl chvíli bledý, pak zase zrudl náhlými návaly krve, jež mizely, aby pokaždé ustoupily ještě větší bledosti. Občas se podíval směrem k Marseille a tu se mu mimoděk zachvěly nervózně nohy i ruce. Zdálo se, že Fernand očekává nebo aspoň předvídá nějakou velkou událost.

Dantès byl oblečen prostě. Jako příslušník obchodního loďstva měl na sobě oděv, jenž byl čímsi mezi vojenským a civilním oblekem. A v tomto oděvu se dokonale vyjímala jeho příjemná tvář, navíc ještě rozzářená radostí a krásou snoubenky.

Mercedes byla nádherná jako Řekyně s ebenovýma očima a korálovými rty z ostrova Kypru nebo Kósu. Kráčela volným, nenuceným krokem, jakým chodí Arlesanky nebo Andalusanky. Městská dívka by se asi snažila skrýt svou radost pod závojem nebo pod sametem svých řas, ale Mercedes se usmívala na všecky kolem sebe a její úsměv i pohled říkaly právě tak upřímně, jako by to mohla říct slova: Jste-li moji přátelé, radujte se se mnou, protože jsem opravdu šťastná! Jakmile v Zátiší spatřili snoubence a jejich průvod, sestoupil pan Morrel a šel jim vstříc následován námořníky a vojáky, jimž před chvílí, když s nimi zůstal sám, opakoval slib daný již Edmondovi, že Dantès bude nástupcem kapitána Leclèra. Když ho Edmond uviděl, pustil rámě své snoubenky a vsunul je pod paži pana Morrela. Rejdař a dívka dali příklad ostatním a vystoupili jako první po dřevěných schodech do síně, kde byl připraven oběd a kde ještě chvílí vrzala podlaha pod těžkými kroky hostí.

Mercedes se zastavila u středu stolu.

„Otče, sedněte si, prosím, po mé pravici. A po levici posadím toho, kdo mi byl bratrem,“ řekla s líbezností, která pronikala jako dýka do hloubi Fernandova srdce.

Rty mu zesinaly a na snědé pleti jeho mužného obličeje bylo možné opět pozorovat, jak krev pomalu ustupuje, aby se vlila do srdce.

Mezitím usadil Dantès po své pravici pana Morrela a po levici Danglarse. Pak vyzval hosty, aby si každý sedl, jak se mu líbí.

Po stole již kolovaly arelatské klobásy s hnědou kůžičkou a s výraznou vůní, langusty ve skvělých krunýřích, mušle v růžových lasturách, mořští ježci, podobní kaštanům v bodlinatých slupkách, které s úspěchem nahrazují labužníkům z jihu ústřice ze severu, zkrátka všecky ty vybrané pokrmy, jež mořská vlna vyplaví na písčitý břeh a které vděční rybáři označují všeobecným pojmem mořské plody.

„Zvláštní ticho,“ podotkl stařec, ochutnávaje víno žluté jako topas, jež sám starý Pamfil právě postavil před Mercedes. „Člověk by neřekl, že je tu třicet lidí a že se chtějí jen smát.“

„No, manžel nebývá vždycky veselý,“ nadhodil Caderousse.

„Jisté je, že jsem v této chvíli příliš šťastný, abych byl veselý,“ poznamenal Dantès. „Jestli to takhle myslíte, sousede, máte pravdu. Radost někdy působí podivným dojmem; tísní člověka jako bolest.“

Danglars pozoroval Fernanda; jeho nervní povaha vnímala a obrážela každý popud.

„Ale jděte, copak se něčeho bojíte?“ zeptal se Caderousse. „Naopak se mi zdá, že se daří všecko, jak si přejete.“

„A to mě právě děsí,“ odpověděl Dantès, „zdá se mi, že člověk není stvořen k tomu, aby byl tak snadno šťastný. Štěstí je jako ty paláce z čarovných ostrovů, kde draci střeží brány. Člověk musí zápasit, aby si je vybojoval, a já opravdu nevím, čím jsem si zasloužil to štěstí být manželem Mercedes.“

„Manžel, manžel,“ prohodil Caderousse se smíchem, „ještě jím nejsi, kapitáne. Zkus jen trochu dělat manžela a uvidíš, jak budeš přijat!“

Mercedes se začervenala.

Fernand se zmítal na židli, třásl se při sebemenším hluku a občas si utíral široké stružky potu, který se mu perlil na čele jako první kapky bouřkového deště.

„Doopravdy, sousede Caderoussi, nestojí za to usvědčovat mě z nepravdy v takových maličkostech,“ namítal Dantès. „Je pravda, že Mercedes ještě není mou ženou…“ (Vytáhl hodinky.) „Ale bude jí za půldruhé hodiny.“

Všichni vykřikli překvapením až na otce Dantèse, jenž v širokém úsměvu odkryl své krásné zuby. Mercedes se usmívala a už se nerděla. Fernand křečovitě svíral rukojeť svého nože.

„Za hodinu a půl?“ řekl Danglars, rovněž zblednuv. „A jak to?“

„Ano, přátelé, díky vlivu pana Morrela – jemu mám po svém otci na světě nejvíc co děkovat – jsou všechny nesnáze odstraněny. Vykoupili jsme se z ohlášek a o půl třetí nás čeká na radnici marseilleský starosta. A protože právě odbilo čtvrt na dvě, myslím, že se moc nemýlím, když říkám, že za půldruhé hodiny se Mercedes bude jmenovat paní Dantèsová.“

Fernand zavřel oči. Ohnivá clona mu rozpalovala víčka. Opřel se o stůl, aby neomdlel, a přes všecko úsilí nemohl zadržet těžký sten, který zanikl v hlučném smíchu a blahopřání přítomných.

„Ten umí jednat, co?“ pravil otec Dantès. „Tomu se říká neztrácet čas, nemyslíte? Včera ráno přijel a dnes ve tři hodiny už bude ženatý. Námořníci jsou chlapíci, ti se do toho dovedou vložit.“

„A co ostatní formality?“ namítl nesměle Danglars. „Smlouvy, listiny…“

„Smlouva,“ odpověděl Dantès se smíchem, „smlouva je hotová. Mercedes nemá nic a já také ne! Bereme se a budeme společně hospodařit, toť vše. Nemuselo se to dlouho sepisovat a nebude se za to moc platit.“

Tento žert vyvolal nový výbuch veselosti a pochvalných výkřiků.

„Takže co jsme považovali za zásnubní hostinu je prostě hostina svatební,“ poznamenal Danglars.

„Kdepak! Nic na tom neproděláte, buďte klidní,“ ujišťoval Dantès. „Zítra ráno odjíždím do Paříže. Čtyři dny tam, čtyři zpátky, jeden den k tomu, abych svědomitě vyřídil záležitost, která mi byla svěřena, a prvního března se vrátím. Druhého března bude tedy opravdová svatební hostina.“

Vyhlídka na nové hody zesílila hlučné veselí do té míry, že otec Dantès, který si na začátku oběda stěžoval na ticho, se nyní marně pokoušel pronést uprostřed všeobecného hovoru blahopřání nastávajícím manželům. Dantès uhodl otcovu myšlenku a odpověděl na ni láskyplným úsměvem. Mercedes se začala dívat na nástěnné hodiny s kukačkou a nápadně kynula Edmondovi.

Kolem stolu vládlo hlučné veselí a ona osobní nenucenost projevující se u prostých lidí ke konci hostiny. Ti, kdo byli se svým místem nespokojeni, vstali a našli si jiné sousedy. Všichni začali mluvit najednou a nikdo se nezabýval tím, co povídá jeho společník, ale obíral se jen vlastními myšlenkami.

Fernandova bledost se takřka přestěhovala na Danglarsovy líce. Fernand sám byl jako bez života; podobal se zatracenci v ohnivém jezeře. Vstal jako jeden z prvních a procházel se sem a tam po délce i šířce síně a pokoušel se nevnímat zpěv a cinkot sklenic.

Caderousse se k němu přiblížil v okamžiku, kdy ho Danglars, jemuž se Fernand zřejmě vyhýbal, dostihl v rohu síně.

„Je jisté,“ prohlásil Caderousse, z něhož přívětivé Dantèsovo jednání a zejména dobré víno starého Pamfila vypudilo poslední zbytky zášti, které zaselo nenadále Dantèsovo štěstí do jeho duše, „je jisté, že Dantès je šlechetný hoch. A když ho vidím sedět vedle nevěsty, říkám si, že by to byla škoda provést mu ten špatný žert, jak jste se včera umlouvali.“

„Však jsi také viděl, že to nemělo následky,“ podotkl Danglars. „Ubohý pan Fernand byl tak rozrušen, že mi ho na začátku bylo líto. Ale od chvíle, kdy se s tím smířil natolik, že se nabídl za prvního mládence na svatbě svého soka, je všecko v pořádku.“

Caderousse se podíval na Fernanda. Ten byl zsinalý.

„Oběť je tím větší, že dívka je opravdu krásná,“ pokračoval Danglars. „Hrom do toho! Můj budoucí kapitán má po čertech štěstí. Chtěl bych se jmenovat Dantès aspoň na dvanáct hodin!“

„Půjdem?“ zeptala se Mercedes něžným hlasem. „Právě bijí dvě hodiny a čekají nás ve čtvrt na tři.“

„Ano, ano, pojďme!“ řekl Dantès, rychle vstávaje.

„Pojďme!“ opakovali sborem všichni hosté.

V témž okamžiku spatřil Danglars, který neztrácel Fernanda z očí, jak Katalánec, sedící u okna, otvírá vyjevené oči, jak vstává, jako by se ho zmocnila křeč, a opět dopadá na okenní předprseň. Téměř současně se rozlehl na schodišti temný hluk. Hřmot těžkých kroků, ryčná směsice hlasů spolu s řinčením zbraní přerušily výkřiky hostí, jakkoli hlučné, a vzbudily všeobecnou pozornost, jež se okamžitě projevila úzkostným tichem.

Hluk se blížil. Zazněly tři údery na dveře. Každý se díval udiveně na svého souseda.

„Jménem zákona!“ zvolal mohutný hlas. Žádný hlas mu neodpověděl.

Vtom se už dveře otevřely a do síně vešel komisař opásaný šerpou a za ním čtyři ozbrojení vojáci vedení desátníkem.

Neklid vystřídalo zděšení.

„Co se děje?“ zeptal se rejdař a vyšel hned vstříc komisaři, s kterým se dobře znal. „Je to jistě omyl, pane komisaři!“

„Jestliže je to omyl, pane Morreli, věřte mi, že bude ihned napraven,“ odpověděl komisař. „Teď přináším zatykač, a třebaže plním tento úkol nerad, musím ho nicméně splnit. Kdo z vás, pánové, je Edmond Dantès?“

Všechny pohledy se obrátily k mladému muži. Dantès, zachovávaje si důstojnost, ačkoli byl velmi rozrušen, učinil krok vpřed a řekl:

„To jsem já, pane, co ode mne chcete?“

„Edmonde Dantèsi,“ začal opět komisař, „zatýkám vás jménem zákona.“

„Zatýkáte mě! Ale proč mě zatýkáte?“ zeptal se Edmond a poněkud zbledl.

„Nevím, pane, ale dovíte se to z prvního výslechu.“

Pan Morrel pochopil, že proti nezviklatelnému stavu věcí se nedá nic dělat. Komisař opásaný šerpou už není člověk, ale socha zákona, studená, hluchá, němá.

Stařec se naopak vrhl k důstojníkovi. Jisté věci otcovo nebo matčino srdce nikdy nepochopí.

Prosil, spínal ruce. Ale ani slzy a prosby nic nepomohly. Avšak jeho zoufalství bylo tak veliké, že jím byl komisař dojat.

„Uklidněte se, pane,“ řekl. „Možná že váš syn zanedbal nějakou celní nebo zdravotní formalitu, a až podá potřebné vysvětlení, propustí ho se vší pravděpodobností na svobodu.“

„Slyšíš! Co to znamená?“ zeptal se Caderousse Danglarse, který předstíral překvapení.

„Copak vím?“ odsekl Danglars. „Jsem na tom jako ty. Vidím, co se děje, ničemu z toho nerozumím a jsem zmatený.“

Caderousse hledal pohledem Fernanda. Ten zmizel. V duchu se mu vybavil včerejší výjev v děsivém světle. Řekli bychom, že katastrofa právě odhrnula závoj, kterým mu včera večer opilost obestřela paměť.

„Hm, hm! Že by to byl následek žertu, jak jste včera o tom hovořili, Danglarsi?“ prohodil chraptivě. „V tom případě je bídák, kdo ho provedl. Je to smutný žert.“

„Vyloučeno!“ zvolal Danglars. „Viděls přece dobře, že jsem papír roztrhal.“

„Neroztrhal jsi ho,“ namítl Caderousse, „zahodil jsi ho jen do kouta.“

„Mlč, nic jsi neviděl, byl jsi opilý!“

„Kde je Fernand?“ zeptal se Caderousse.

„Vím já?“ odpověděl Danglars. „Šel asi po svých. Ale nechme těchto úvah a pojďme raději pomoci ubohým postiženým!“

Během této rozmluvy stiskl Dantès s úsměvem ruku všem přátelům a dal se zatknout.

„Buďte v klidu,“ řekl, „omyl se vysvětlí a pravděpodobně ani do vězení nepůjdu.“

„Zcela určitě ne, to by tak scházelo,“ přidal se Danglars, který, jak známo, právě přicházel k hlavní skupině.

Obklopen vojáky sestupoval Dantès po schodišti za komisařem. U brány čekal vůz s dvířky dokořán. Dantès do něho vstoupil a dva vojáci s komisařem za ním. Dvířka se zavřela a kočár se rozjel k Marseille.

Mercedes vyběhla na balustrádu a vykřikla:

„Sbohem, Dantèsi! Sbohem, Edmonde!“

Zatčený zaslechl tento poslední výkřik, který vytryskl jako vzlykot z rozervaného srdce jeho snoubenky. Vyklonil hlavu z okénka, zvolal:

„Na shledanou, Mercedes!“ a zmizel za rohem Svatomichalské pevnosti.

„Počkejte tu na mne! Vezmu první vůz, který potkám, zajedu do Marseille a přivezu vám zprávy,“ nabídl se rejdař.

„Jděte!“ volali všichni. „A vraťte se hodně brzy!“

Po tomto dvojím odjezdu zbylí hosté oněměli na okamžik hrůzou.

Stařec a Mercedes zůstali chvíli zabráni každý do své vlastní bolesti. Ale nakonec se jejich pohledy setkaly, uvědomili si, že jsou dvě oběti zasažené touž ranou, a padli si do náručí.

Mezitím se vrátil Fernand, nalil si sklenici vody, vypil ji a šel si sednout na židli. Náhodou to bylo vedle židle, na niž padla Mercedes, když se vymanila ze starcova náručí.

Instinktivním pohybem odtáhl Fernand svou židli.

„To on udělal,“ řekl Danglarsovi Caderousse, jenž nespustil z Katalánce oči.

„Nemyslím,“ odpověděl Danglars. „Je příliš hloupý. Ať ale v každém případě rána zasáhne nazpět toho, kdo ji zasadil.“

„Neříkáš nic o tom, kdo mu to poradil,“ dodal Caderousse.

„Ach, kam by to vedlo, kdyby měl být člověk odpovědný za všecko, co řekne do větru!“ odpověděl Danglars.

„Měl by, když to, co se řekne, dopadne na úrodnou půdu.“

Zatím si hosté ve skupinách vykládali zatčení všemožnými způsoby.

„A co vy si myslíte o té události, Danglarsi,“ ozval se jakýsi hlas.

„Já myslím, že asi přivezl několik balíků zakázaného zboží,“ odpověděl Danglars.

„Ale kdyby tomu tak bylo, musel byste to jako účetní vědět, Danglarsi!“

„To je pravda. Ale účetní ví jen o balících, které mu jsou hlášeny. Vím pouze, že vezeme bavlnu, že jsme náklad přijali v Alexandrii od pana Pastreta a ve Smyrně od pana Pascala. Nechtějte po mně víc!“

„Ach, teď si vzpomínám,“ šeptal ubohý otec, chytaje se tohoto stébla, „že mi včera řekl, že má pro mne bedničku kávy a bedničku tabáku.“

„Vidíte, to je ono,“ vysvětloval Danglars. „Za naší nepřítomnosti provedli asi celníci prohlídku na Faraónu a přišli na to.“

Mercedes tomu nevěřila, neboť dosud potlačovanou bolestí propukla v pláč.

„Ale, ale, neztrácejte naději,“ řekl otec Dantès a nevěděl ani dobře, co povídá.

„Musíme doufat!“ opakoval Danglars.

„Nezoufejte,“ snažil se zašeptat Fernand.

Ale to slovo ho dusilo. Rty se mu pohybovaly, z úst mu však nevyšel žádný zvuk.

„Pánové!“ zvolal jeden z hostí, který zůstal na balustrádě a pozoroval. „Pánové, kočár! Á, to je pan Morrel! Odvahu! Odvahu! Jistě nám přináší dobré zprávy.“

Mercedes a starý otec běželi rejdaři vstříc a setkali se s ním ve dveřích. Pan Morrel byl velmi bledý.

„Co se děje?“ zvolali jedním hlasem.

„Podívejte se, přátelé, věc je vážnější, než jsme si mysleli,“ odpověděl rejdař, potřásaje hlavou.

„Ach, pane Morreli, je nevinen!“ vykřikla Mercedes.

„Rád věřím,“ odpověděl pan Morrel, „ale obviňují ho…“

„Z čeho?“ zeptal se starý Dantès.

„Že je bonapartistickým agentem.“

Ti z mých čtenářů, kteří žili v době, kdy se odehrává tento příběh, si vzpomenou, jakým hrozným obviněním byla slova pana Morrela.

Mercedes vykřikla, stařec klesl bezvládně do židle.

„Ach, vy jste mne oklamal, Danglarsi,“ šeptal Caderousse, „žert byl proveden. Ale já nechci nechat starce a dívku zemřít bolestí a všecko jim povím.“

„Mlč, nešťastníče!“ zvolal Danglars a chytil Caderousse za ruku, „nebo za tebe neručím. Copak víš, že Dantès je opravdu nevinen? Loď přistála na ostrově Elbě, on tam vystoupil a zůstal celý den v Porto Ferrajo. Kdyby u něho našli nějaký kompromitující dopis, považovali by za spoluviníky ty, co mu nadržovali.“

Caderousse pochopil náhle sobeckým instinktem celou závažnost případu. Díval se na Danglarse očima otupělýma bázní a bolestí, a kdykoli postoupil o krok kupředu, ustoupil vždy zase o dva vzad.

„Čekejme tedy,“ zašeptal.

„Ano, čekejme,“ řekl Danglars. „Je-li nevinen, propustí ho na svobodu, je-li vinen, je zbytečné se kvůli spiklenci kompromitovat.“

„Pojďme raději pryč, nemohu tu déle zůstat!“

„Ano, pojď!“ souhlasil Danglars, potěšen, že našel společníka k návratu domů, „pojď a nechme je, ať se z toho dostanou, jak mohou.“

Odešli. Fernand, opět jediná dívčina opora, vzal Mercedes za ruku a dovedl ji do Katalánska. Dantèsovi přátelé odvedli zase starce takřka v mdlobách do Meilhanských alejí.

Brzy se rozšířila po celém městě zpráva, že Dantès byl zatčen jako bonapartistický agent.

„Věřil byste tomu, milý Danglarsi?“ otázal se pan Morrel, sotva dohonil svého účetního a Caderousse, neboť sám velmi spěchal do města, aby získal nějaké přímé zprávy o Edmondovi od náměstka královského prokurátora pana Villeforta, s nímž se poněkud znal. „Věřil byste tomu?“

„Přece jsem vám říkal, pane Morreli, že Dantès se naprosto bez důvodu zastavil na Elbě a že se mi tato zastávka, jak víte, zdála podezřelou,“ odpověděl Danglars.

„Svěřil jste se snad se svými pochybnostmi ještě někomu jinému než mně?“

„Nechal jsem si to pro sebe,“ dodal tiše Danglars. „Víte dobře, že kvůli vašemu strýci, panu Polikaru Morrelovi, který sloužil pod císařem a neskrýval se se svými názory, jste podezírán, že litujete Napoleona. Bál jsem se, bych neublížil Edmondovi a nakonec i vám. Určité věci musí podřízený říct svému rejdaři, ale jinak je před ostatními tajit.“

„Dobře, dobře, Danglarsi, jste hodný hoch!“ ujišťoval ho rejdař.

„Však jsem tuhle na vás myslel, když šlo o to, že by se ubohý Dantès stal kapitánem Faraóna.“

„Jak to, pane Morreli?“

„Nu, nejdřív jsem se Dantèse zeptal, co soudí o vás a zdali by se nevzpíral tomu, abyste zůstal na svém místě, protože se mi nevím proč zdálo, že se k sobě chováte chladně.“

„A co vám odpověděl?“

„Že prý se s vámi opravdu jaksi nepohodl v záležitosti, o které mi nic neřekl, ale že každý, kdo má důvěru rejdaře, má i jeho.“

„Pokrytec!“ zašeptal Danglars.

„Chudák Dantès! Ale byl to výborný hoch, to je jisté,“ prohodil Caderousse.

„Ano, ale Faraón je nyní bez kapitána,“ nadhodil pan Morrel.

„Inu,“ řekl Danglars, „poněvadž nemůžeme vyplout dříve než za tři měsíce, musíme doufat, že Dantès bude do té doby propuštěn na svobodu.“

„Jistě, ale do té doby?“

„Nuže, do té doby jsem tu já, pane Morreli,“ odvětil Danglars. „Víte sám, že dovedu řídit loď právě tak dobře jako kterýkoli zámořský kapitán. To pro vás bude mít dokonce výhodu, že můžete použít mých služeb, a až se Edmond vrátí z vězení, nebudete nikoho propouštět. On zaujme své místo, já své a bude vše v pořádku.“

„Děkuji, Danglarsi, tím bude opravdu vše vyřešeno,“ poznamenal rejdař. „Ujměte se tedy vedení, zmocňuji vás k tomu, a dohlížejte na vyloďování. Ať stihne jednotlivce jakékoli neštěstí, obchodní záležitosti tím nesmějí trpět.“

„Nedělejte si starosti, pane Morreli. Bude alespoň možné toho dobrého Edmonda navštívit?“

„Řeknu vám ihned, jak se něco dovím, Danglarsi. Pokusím se promluvit s panem Villefortem a přimluvit se u něho za vězně. Vím dobře, že je to zuřivý roajalista, ale i když je, k čertu, roajalista a královský prokurátor, je přece také člověk a myslím, že není zlý.“

„Není, ale slyšel jsem, že je ctižádostivý, a to je něco podobného,“ namítal Danglars.

„Inu, uvidíme,“ dodal pan Morrel s povzdechem. „Jděte na palubu, přijdu za vámi!“

Opustil oba přátele a zamířil k soudnímu paláci.

„Vidíš, jak se vše obrací,“ řekl Danglars Caderoussovi.

„Máš teď ještě chuť podporovat Dantèse?“

„Ovšemže ne. Ale přesto je to hrozná věc, žert s takovými následky!“

„Toť se ví! A kdo ho provedl? Ani ty, ani já, že? To Fernand. Pokud jde o mne, víš dobře, že jsem zahodil papír do kouta. Mám dojem, že jsem ho dokonce roztrhal.“

„Ne, ne,“ odporoval Caderousse. „Tohle vím docela určitě. Vidím ho ještě celý pomačkaný a stočený v koutě besídky a byl bych dokonce moc rád, kdyby tam ležel ještě teď.“

„O co ti jde? Fernand ho asi sebral, Fernand ho asi opsal nebo dal opsat, Fernand se možná ani nenamáhal a…, panebože, možná že odeslal můj vlastní dopis! Ještě štěstí, že jsem změnil písmo.“

„A věděl jsi, že Dantès osnoval spiknutí?“

„Nevěděl jsem vůbec nic. Jak jsem řekl, myslel jsem si, že jde o žert a nic jiného. Zdá se, že jsem řekl pravdu jako harlekýn.“

„Na tom nezáleží,“ začal Caderousse. „Dal bych nevím co za to, kdyby se to nestalo anebo kdybych s tím neměl aspoň nic společného. Uvidíš, Danglarsi, že nám to přinese neštěstí.“

„Má-li to přinést někomu neštěstí, ať je to pravý viník a tím je Fernand a ne my! Jaké neštěstí by nás mělo, prosím tě, potkat? My se musíme pouze držet stranou, ani muk o tom všem, a bouře přejde bez blesku.“

„Amen,“ dodal Caderousse, pokynul Danglarsovi na rozloučenou a zamířil k Meilhanským alejím; přitom stále potřásal hlavou a mluvil sám k sobě, jak to dělávají lidé neobyčejně zaujatí svými myšlenkami.

„Dobrá,“ řekl si Danglars. „Věci se vyvíjejí, jak jsem předpokládal. Jsem prozatím kapitánem, a dovede-li ten hlupák Caderousse mlčet, budu kapitánem doopravdy. A kdyby spravedlnost Dantèse propustila? Ach, spravedlnost je spravedlnost a já na ni spoléhám,“ dodal s úsměvem.

Poté skočil do bárky a rozkázal převozníkovi, aby ho zavezl k Faraónu„ kde si s ním dal rejdař, jak si pamatujeme, schůzku.

KAPITOLA 6

Náměstek královského prokurátora

Téhož dne a ve stejnou hodinu se konala v jednom z oněch starých domů postavených v aristokratickém slohu v ulici Promenád proti kašně Medus rovněž zásnubní hostina. Jenže herci na této druhé scéně nebyli prostí lidé, námořníci a vojáci, ale vybraná marseilleská společnost: bývalí úředníci, kteří se za vlády Uchvatitele zřekli svých úřadů, staří důstojníci, kteří opustili naše vojska a přešli ke Condéově armádě*„ mladí muži, jejichž rodiče, přestože zaplatili čtyřem nebo pěti náhradníkům, aby synové nemuseli sloužit ve vojsku, si nebyli dosud zcela jisti osudem svých dětí a vychovávali je k nenávisti k onomu muži, z něhož pět let exilu mělo učinit mučedníka a patnáct let vlády Bourbonů boha.

Kolem stolu neustával živý rozhovor, nabitý všemi vášněmi doby, vášněmi na jihu tím hroznějšími, prudšími a rozhořčenějšími, že politickou nenávist zesilovala pětisetletá nenávist náboženská.

Císař, král ostrova Elby, vládnoucí nyní pěti až šesti tisícům duší, byl v této společnosti považován za muže pro Francii a trůn navždy ztraceného, třebaže předtím opanoval část světa a od sto dvaceti milionů poddaných slyšel volat deseti různými jazyky: Ať žije Napoleon! Úředníci vyzdvihovali jeho politické omyly, vojáci hovořili o Moskvě a Lipsku, ženy o jeho rozvodu s Josefínou. Těmto roajalistům, radujícím se a jásajícím ne nad pádem člověka, ale nad zničením principu, se zdálo, že život pro ně znovu začíná a že se probouzejí z těžkého snu.

Jakýsi stařec s křížem svatého Ludvíka povstal a navrhl společnosti připít na zdraví králi Ludvíku XVIII. Byl to markýz Saint Méran.

Tento přípitek, připomínající zároveň hartwellského exulanta i krále-pacifikátora, měl velmi hlučnou odezvu; poháry se zvedly po anglickém způsobu, ženy si odepjaly kytičky a pokryly jimi ubrus. V jejich nadšení byl i kus poezie.

„Měli by tu být všichni ti revolucionáři, kteří nás vyhnali a které my teď necháváme kout pikle v našich starých zámcích, však je také od nás koupili v době teroru za kus chleba! Jistě by uznali, že skutečně oddaní jsme byli my, protože jsme se přimkli k hroutící se monarchii, kdežto oni naopak pozdravovali vycházející slunce a bohatli, zatímco my jsme majetek ztráceli; uznali by, že náš král je opravdu Ludvík Milovaný, kdežto jejich Uchvatitel byl vždy jen Napoleon Zlořečený, není-liž pravda, Villeforte?“ prohlásila markýza Saint Méranová, žena přes svých padesát let dosud elegantní, s chladným výrazem v očích, s úzkými rty a aristokratickými způsoby.

„Prosím, paní markýzo…? Promiňte mi, neposlouchal jsem vás.“

„Ech, nechte ty děti na pokoji, markýzo,“ ozval se opět stařec, který pronesl přípitek. „Budou se brát, a přirozeně si chtějí popovídat o jiných věcech než o politice.“

„Prosím vás za prominutí, máti,“ řekla mladá a krásná osůbka s plavými vlasy a sametovými zorničkami tonoucími v perleťovém alabastru, „vracím vám pana Villeforta, kterého jsem si na chvíli přivlastnila. Pane Villeforte, máti s vámi mluví.“

„Rád odpovím paní markýze, jestliže laskavě zopakuje otázku, kterou jsem špatně slyšel,“ řekl Villefort.

„Nemáme vám to za zlé, Renáto,“ ujišťovala ji markýza s něžným úsměvem, až se každý divil, jak může vykvést na té suché tváři. Srdce ženy, i když se sebevíc vysouší větrem předsudků a požadavky etikety, je stvořeno tak, že v něm vždy zůstal životaschopný a úsměvný koutek: koutek, který Bůh zasvětil mateřské lásce. „Odpouštíme vám… Právě jsem říkala, Villeforte, že bonapartisté neměli ani naše přesvědčení, ani naše nadšení, ani naši oddanost.“

„Ale, paní markýzo, mají přinejmenším něco, co tohle všecko nahrazuje – a to fanatismus. Napoleon je Mohamed Západu. Pro všecky ty prosté, ale krajně ctižádostivé lidi je to nejen zákonodárce a učitel, ale také představitel rovnosti!“

„Rovnosti!“ zvolala markýza. „Napoleon jako představitel rovnosti! A co potom uděláte z pana Robespierra? Zdá se mi, že mu berete jeho zásluhy a dáváte je Korsičanovi. Myslím však, že máme dost z jedné uzurpace.“

„Nikoli, paní markýzo,“ odvětil Villefort. „Ponecháváme každému jeho piedestal: Robespierrovi jeho popraviště na náměstí Ludvíka XV., Napoleonovi jeho sloup na Vendômském náměstí. Jenže první zaváděl rovnost, která ponižuje, kdežto druhý rovnost, jež povznáší. Jeden srazil krále až ke gilotině, druhý povznesl národ až k trůnu. To neznamená,“ dodal Villefort se smíchem, „že by oba nebyli hanební revolucionáři a že 9. thermidor a 4. duben 1814 by nebyly pro Francii šťastné dny, které zasluhují, aby byly stejně oslavovány přáteli pořádku a monarchie. Ozřejmí nám to skutečnost, že si Napoleon, ačkoli zcela zapadl a nikdy se už doufám nepozvedne, udržel fanatické stoupence. Co byste chtěla, paní markýzo? Cromwell, který neznamenal ani polovinu toho co Napoleon, měl také své přívržence.“

„Víte, Villeforte, že to, co tu povídáte, zavání na míle revolucí? Ale odpouštím vám. Není možné být synem girondina a nemít v sobě ani trochu revolučních sklonů.“

Villefort se silně začervenal.

„Můj otec byl girondin, paní markýzo, to je pravda,“ poznamenal. „Ale otec nehlasoval pro královu smrt. Byl pronásledován touž hrůzovládou jako vy a taktak že nepřišel o hlavu na témž popravišti, kde padla hlava vašeho otce.“

„Ano,“ přisvědčila markýza, aniž se při této krvavé vzpomínce v nejmenším změnil výraz jejího obličeje, „jenže by tam byli oba vstoupili z naprosto odlišných důvodů, což dokazuje, že celá moje rodina zůstala věrna exilové vládě, kdežto váš otec se rychle přidal k vládě nové: nejdřív byl občan Noirtier girondin, pak se stal hrabě Noirtier senátorem.“

„Máti, máti, víte, že bylo ujednáno, aby se o těch zlých vzpomínkách už nikdy nemluvilo,“ podotkla Renáta.

„Připojuji se k slečně Saint Méranové a žádám vás velmi pokorně, paní markýzo, abyste zapomněla na minulost,“ přidal se Villefort. „K čemu připomínat věci, kde je vůle boží bezmocná. Bůh může změnit budoucnost, ale minulost nemůže pozměnit ani v nejmenším. Nemůžeme-li ji my, lidé, zapřít, můžeme přes ni aspoň hodit závoj. Nuže, já sám jsem se vzdal nejen otcových názorů, ale i otcova jména. Můj otec byl, a snad dokonce ještě je bonapartista. Jmenuje se Noirtier. Já jsem roajalista a jmenuji se Villefort. Nechte ve starém kmeni odumřít zbytek revoluční mízy a dívejte se, paní markýzo, jen na výhonek, který se odklání od kmene a který se nemůže a, skoro bych řekl, ani nechce úplně od něho oddělit.“

„Bravo, Villeforte, bravo! Dobře jste odpověděl!“ podotkl markýz. „I já jsem vždy prosil markýzu, aby zapomněla na minulost, ale nikdy se mi to nepodařilo. Doufám, že budete mít víc štěstí.“

„Ano, to je v pořádku, zapomeňme na minulost, nechci nic jiného a v tom jsme zajedno,“ řekla markýza. „Ať je však Villefort aspoň do budoucna neústupný. Nezapomeňte, Villeforte, že jsme se za vás zaručili Jeho Veličenstvu a že Jeho Veličenstvo pod vlivem našeho doporučení laskavě zapomnělo tak, jako já zapomínám, když o to prosíte,“ a podala mu ruku. „Padne-li vám však do rukou nějaký spiklenec, pamatujte, že se na vás soustředí mnohem větší pozornost, poněvadž se ví, že pocházíte z rodiny, která s nimi může být ve spojení.“

„Ach, paní markýzo, mé povolání a hlavně doba, v níž žijeme, mi přikazují, abych byl přísný. A já budu. Vedl jsem už několik politických žalob a osvědčil jsem se. Naneštěstí nejsme ještě u konce.“

„Myslíte?“ otázala se markýza.

„Bojím se toho. Napoleon na Elbě je velmi blízko Francie. Je skoro na dohled od pobřeží a to udržuje v naději jeho stoupence. V Marseille je plno důstojníků s malým platem, kteří denně vyhledávají pod malichernými záminkami hádky s roajalisty. Proto je tolik soubojů mezi lidmi vyšších tříd a vražd mezi lidem.“

„Ano,“ přisvědčil hrabě Salvieux, přítel markýze Saint Mérana a komoří knížete z Artois, „ano, ale víte, že Svatá aliance ho přestěhuje.“

„Ano, jednalo se o tom, když jsme odjížděli z Paříže,“ přidal se Saint Méran. „A kam ho pošlou?“

„Na Svatou Helenu.“

„Na Svatou Helenu? Co je to?“ zeptala se markýza.

„Ostrov, dva tisíce mil odtud, pod rovníkem,“ odpověděl hrabě.

„To se mi líbí! Je to velmi pošetilé, jak říká Villefort, nechat takového člověka mezi Korsikou, kde se narodil, Neapolí, kde vládne ještě jeho švagr, a přímo proti Itálii, z které chtěl udělat království pro svého syna.“

„Naneštěstí máme smlouvy z roku 1814,“ poznamenal Villefort, „a bez porušení těchto smluv není možné na Napoleona sáhnout.“

„Co na tom, poruší se!“ podotkl Salvieux. „On se také nerozmýšlel, když šlo o zastřelení ubohého vévody d’Enghien.“

„Ano, je dohodnuto,“ dodala markýza. „Svatá aliance zbaví Evropu Napoleona a Villefort zbaví Marseille jeho přívrženců. Král buď vládne, nebo nevládne. Když vládne, musí být jeho vláda silná a jeho úředníci neúprosní. Jen tak se předejde zlu.“

„Náměstek královského prokurátora přichází, paní markýzo, bohužel, až když už je zlo vykonáno,“ řekl Villefort s úsměvem.

„Pak je na něm, aby je napravil.“

„Mohl bych vám ještě říct, paní markýzo, že my zlo nenapravujeme, ale my je mstíme, nic víc!“

„Ach, pane Villeforte, snažte se tedy, abyste měl nějaký krásný proces, pokud jsme v Marseille,“ poznamenala mladá krásná dívka, dcera hraběte Salvieuxe a přítelkyně slečny Saint Méranové. „Neviděla jsem nikdy porotu a je to prý velmi zajímavé.“

„Opravdu, velmi zajímavé, slečno,“ ujišťoval náměstek, „neboť místo strojené tragédie je to opravdové drama, místo hraných bolestí bolesti skutečné. Místo aby se ten muž, kterého vidíte před sebou, vrátil domů jakmile spadne opona, pak povečeřel v rodinném kruhu a klidně ulehl, aby hrál zítra znovu, vejde do vězení, kde najde kata. Vidíte, že pro nervózní lidi, hledající vzrušení, je to podívaná, které se žádná jiná nevyrovná. Buďte klidná, slečno, opatřím vám ji, jestliže se naskytne příležitost.“

„On nás děsí… a sám se směje!“ řekla Renáta, celá bledá.

„Co chcete…, je to souboj… Už pětkrát nebo šestkrát jsem dosáhl trestu smrti pro politické a jiné odsouzence. Nu, a kdo ví, kolik dýk se na mne potají brousí právě v tuto chvíli, nebo jsou už na mne dokonce namířeny?“

„Ach bože, mluvíte vážně, pane Villeforte?“ zeptala se Renáta čím dál zasmušileji.

„Naprosto vážně, slečno,“ začal opět mladý úředník s úsměvem na rtech. „Těmi krásnými procesy, po kterých touží slečna, aby uspokojila svou zvědavost, a které si i já přeji, abych uspokojil svou ctižádost, se situace jen horší. Myslíte, že všichni Napoleonovi vojáci, zvyklí jít slepě proti nepříteli, uvažovali, když stříleli nebo šli na bodáky na zteč? Zdalipak se budou víc rozmýšlet zabít člověka, kterého považují za osobního nepřítele, než když šlo o to zabít Rusa, Rakušana nebo Maďara, kterého nikdy neviděli? Koneckonců je to nutné, bez toho by se naše povolání nedalo ospravedlnit. Sám cítím, když spatřím v oku obžalovaného záblesk vzteku, jak mě to povzbuzuje a rozohňuje. Pak to už není proces, ale boj. Zápasím s viníkem, on odráží rány, já přidávám a boj končí jako všecky boje vítězstvím nebo porážkou. Tak se vede proces! Nebezpečí dělá člověka výmluvným. Kdyby se obžalovaný na mě usmál po mé řeči, přesvědčil bych se, že jsem špatně mluvil, že to, co jsem řekl, je mdlé, bez zápalu, nepostačující. Představte si jen, jaký pocit hrdosti zakouší královský prokurátor přesvědčený o vině obžalovaného, když vidí, jak pod tíhou důkazů a blesků výmluvnosti viník bledne a hroutí se. Jeho hlava se sklání, padne.“

Renáta slabě vykřikla.

„Tak se má mluvit,“ prohodil jeden z hostí.

„Takového muže je nám třeba v nynější době,“ podotkl jiný.

„Však také jste byl při posledním procesu skvělý, milý Villeforte,“ tvrdil třetí. „Víte, toho muže, co zavraždil svého otce, jste doslova zabil, dříve než se ho dotkl kat.“

„Ach, na otcovrazích mi nezáleží,“ prohlásila Renáta, „pro takové lidi není žádný trest velký. Ale ubozí političtí provinilci…!“

„Ale to je ještě horší, Renáto, protože král je otec národa a chtít svrhnout nebo zabít krále je totéž jako chtít zbít otce dvaatřiceti milionů lidí.“

„Ach, to je mi jedno, pane Villeforte,“ řekla Renáta, „slíbíte mi, že budete shovívavý k těm, které vám doporučím?“

„Buďte bez starosti,“ odpověděl Villefort s nejroztomilejším úsměvem, „budeme dělat obžalovací řeči společně.“

„Starejte se o své kolibříčky, boloňské psíčky a toalety, má drahá,“ radila markýza, „a nechte nastávajícího manžela, ať se věnuje svému povolání. Dnes zbraně odpočívají a talár je ve vážnosti. Je na to latinské přísloví, neobyčejně výstižné.“

„Cedant arma togae„“* řekl Villefort s úklonou.

„Neodvážila jsem se mluvit latinsky,“ prohodila markýza.

„Myslím, že bych raději viděla, kdybyste byl lékařem,“ začala opět Renáta. „Anděl zhouby mě vždycky velmi děsil, i když je to anděl.“

„Dobrá, Renáto!“ zašeptal Villefort a podíval se přitom zamilovaně na dívku.

„Milá dcero, pan Villefort bude morální a politický lékař této provincie,“ pronesl markýz. „Věřte mi, je to krásná úloha.“

„A také prostředek, jak uvést v zapomnění úlohu, kterou hrál jeho otec,“ začala opět nenapravitelná markýza.

„Měl jsem už tu čest vám říct, paní markýzo,“ pokračoval Villefort se smutným úsměvem, „že se otec zřekl, jak alespoň doufám, omylů své minulosti, stal se horlivým přítelem náboženství a pořádku, snad lepším roajalistou, než jsem já, protože on je jím z kajícnosti, kdežto já pouze z vášně.“

Když pronesl Villefort tuto vzletnou frázi, pozoroval hosty, aby posoudil účinek své výřečnosti, jako by pozoroval po podobné frázi obecenstvo v soudní síni.

„Máte pravdu, milý Villeforte,“ přidal se hrabě Salvieux, „totéž jsem odpověděl předevčírem v Tuileriích ministru královského dvora, když mě požádal, abych mu zdůvodnil ten zvláštní svazek mezi synem girondina a dcerou důstojníka z Condéovy armády. A ministr to velmi dobře pochopil. Tento systém splývání je systémem Ludvíka XVIII. Však také král, který vyslechl náš rozhovor, aniž jsme to tušili, nás přerušil a řekl: „Villefort“ – všimněte si, že král nevyslovil jméno Noirtier, ale naopak položil důraz na jméno Villefort – „Villefort,“ řekl tedy král, „to přivede daleko. Je to už vyzrálý muž a je náš. Potěšilo mě, že markýz a markýza Saint Méranovi si ho vybrali za zetě, a tento svazek bych jim poradil, kdyby mě nebyli sami přišli požádat o svolení.“ “

„To že král řekl, pane hrabě?“ vykřikl Villefort uneseně.

„Opakuji vám jeho vlastní slova, a bude-li markýz upřímný, dozná, že co vám teď vypravuji, se dokonale shoduje s tím, co král řekl jemu, když s ním před šesti měsíci mluvil o zamýšleném sňatku své dcery s vámi.“

„Je to pravda,“ doznal markýz.

„Ach, za co všecko tedy děkuji tomu dobrému panovníku! Však bych také pro něho udělal všechno!“

„Výborně, tak vás mám ráda,“ prohlásila markýza. „Ať se teď ukáže nějaký spiklenec a uvidí!“

„A já, máti, prosím Boha, aby vás nevyslyšel a aby posílal panu Villefortovi jen zlodějíčky, bezvýznamné bankrotáře a nesmělé podvodníky. Tak aspoň budu klidně spát.“

„To je, jako byste přála lékaři jen migrény, osypky a vosí píchnutí, samé věci, které škodí jen pokožce. Chcete-li ze mne mít královského prokurátora, přejte mi naopak strašlivé nemoci, jejichž léčení je lékaři ke cti,“ řekl se smíchem Villefort.

V tom okamžiku, jako by náhoda čekala jen na to, až Villefort vysloví své přání, aby se vyplnilo, vstoupil komorník a pošeptal mu několik slov. Villefort se s omluvou vzdálil a za chvíli se vrátil s jasnou tváří a s úsměvem na rtech.

Renáta se na něho láskyplně podívala, neboť to byl napohled – se svýma modrýma očima, temnou pletí a černými licousy rámujícími obličej – opravdu elegantní a hezký mladý muž. Však se také zdálo, že celou svou bytostí mu visí na rtech v očekávání, že vysvětlí příčinu své okamžité nepřítomnosti.

„Nuže slečno, přála jste si mít za muže lékaře,“ začal Villefort, „a já se podobám Aeskulapovým žákům“ (v roce 1815 se tak ještě hovořilo), „alespoň v tom, že nejsem nikdy pánem svého času a i když jsem u vás, mě vyrušují dokonce z vlastní zásnubní hostiny.“

„A proč vás vyrušují?“ zeptala se dívka trochu zneklidněna.

„Nelekejte se! Kvůli nemocnému, který je, mám-li věřit tomu, co mi řekli, v posledním tažení. Tentokrát jde o vážný případ, kde nemoc nemá daleko k popravišti.“

„Ach proboha?“ vykřikla Renáta a zbledla.

„Opravdu?“ pronesli všichni jedním dechem.

„Zdá se, že bylo právě odhaleno malé bonapartistické spiknutí.“

„Je to možné?“ divila se markýza.

„Zde je udání.“

A Villefort četl:

„Přítel trůnu a náboženství uvědomuje pana královského prokurátora, že jistý Edmond Dantès, vrchní kormidelník na lodi Faraón„ která dnes připlula ze Smyrny po zastávce v Neapoli a Porto Ferrajo, dostal od Murata dopis pro Uchvatitele a od Uchvatitele dopis pro bonapartistický výbor v Paříži.

Důkaz zločinu podá jeho zatčení, protože dopis se najde buď u něho, u jeho otce, nebo v jeho kajutě na lodi Faraón.“

„Ale ten dopis, ostatně jen anonymní dopis, je adresován panu královskému prokurátorovi, a ne vám,“ namítla Renáta.

„Ano, ale pan královský prokurátor není přítomen. Za jeho nepřítomnosti došel dopis jeho sekretáři a tomu bylo uloženo poštu otevřít. Otevřel ho, a protože mě nemohl najít, dal rozkaz k zatčení.“

„Viník je tedy zatčen?“ otázala se markýza.

„Obviněný,“ opravila Renáta.

„Ano, paní markýzo,“ odpověděl Villefort, „a jak jsem si právě dovolil říct slečně Renátě, najde-li se onen dopis, jde o vážnou nemoc.“

„A kde je ten nešťastník?“ zeptala se Renáta.

„V mé kanceláři.“

„Jděte, příteli, a nezanedbávejte kvůli nám své povinnosti, když vás jinde volá služba králi!“

„Ach, pane Villeforte, buďte dnes shovívavý,“ pravila Renáta, spínajíc ruce, „je to den našeho zasnoubení.“

Villefort obešel stůl, přistoupil k dívčině židli a opřel se o její opěradlo.

„Abych vás ušetřil neklidu,“ řekl, „učiním vše, co budu moci, drahá Renáto. Jestliže však je oznámení spolehlivé a obžaloba pravdivá, bude třeba to bonapartistické býlí pokosit.“

Při slově pokosit se Renáta zachvěla, neboť býlí, které se mělo pokosit, mělo také hlavu.

„Tak, tak! Neposlouchejte tu holčičku, Villeforte, však ona si zvykne,“ poznamenala markýza.

A markýza podala suchou ruku Villefortovi, který ji políbil; díval se přitom na Renátu a říkal jí očima:

„Líbám, nebo alespoň bych chtěl v této chvíli líbat vaši ruku.“

„Špatné znamení!“ zašeptala Renáta.

„Opravdu, slečno, jste zoufale dětinská,“ prohlásila markýza. „Ráda bych se vás zeptala, co může mít osud státu společného s vašimi sentimentálními výmysly, s vaším citlivůstkářstvím?“

„Ach, máti!“ zašeptala Renáta.

„Buďte milostivá k špatné roajalistce, paní markýzo,“ řekl Villefort. „Slibuji vám, že budu vykonávat povolání náměstka královského prokurátora svědomitě, to znamená, že budu strašlivě přísný.“

Zatímco úředník takto hovořil k markýze, snoubenec se kradmo podíval na svou snoubenku a jeho pohled říkal:

„Buďte klidná, Renáto, z lásky k vám budu shovívavý.“

Renáta odpověděla na tento pohled svým nejsladším úsměvem a Villefort odešel s blahem v srdci.

* Condéova armáda – armáda roajalistických šlechticů, kteří za revoluce emigrovali z Francie a v Koblenci utvořili armádu. Tato armáda bojovala spolu s evropskými králi proti revoluční Francii. Velel jí kníže z Condé (1736–1818). Po Napoleonově pádu a znovunastolení království se tito šlechtici a důstojníci vrátili do Francie a dostali významná místa.

** Zbraně ustupují taláru, válečné právo justici.

KAPITOLA 7

Výslech

Sotva vyšel Villefort z jídelny, odložil radostnou masku a zatvářil se vážně jako člověk povolaný k nejvyšší funkci rozhodovat o životě bližního. Přes značnou tvárnost svého obličeje, tvárnost, kterou náměstek nejednou studoval před zrcadlem, jako se cvičí obratný herec, svraštil tentokrát obočí a zachmuřil své rysy jen s velkou námahou. Vždyť kromě vzpomínky na otcovo politické zaměření, jež mohlo – kdyby se proti němu rozhodně nepostavil – ohrozit jeho budoucnost, byl Gérard Villefort v tomto okamžiku skutečně šťastný, jak jen člověk může být. Ač sám už bohatý, zastával v sedmadvaceti letech vysoké místo u soudu, ženil se s mladou krásnou dívkou, kterou miloval vášnivě, ale s rozumem, jak jen může milovat náměstek královského prokurátora, a jeho snoubenka, slečna Saint Méranová, krom toho, že byla pozoruhodně krásná, patřila k jedné z rodin zapsaných co nejlépe u královského dvora. Protože její otec a matka měli značný vliv a mohli jej uplatnit zcela ve prospěch svého zetě a protože neměli jiné děti, přinášela svému manželi padesát tisíc tolarů věna, jež se jednoho dne mohlo zvýšit o půl milionu, neboť tu byla naděje na dědictví (ohavný výraz, vymyšlený zprostředkovateli sňatků).

Všecky tyto okolnosti tvořily dohromady obraz tak oslnivého štěstí, že se Villefortovi zdálo, že vidí skvrny na slunci, když delší dobu pohlížel duchovním zrakem na svůj vnitřní život.

U domovních dveří na něho čekal policejní komisař. Pohled na muže v černém ho ihned strhl z výšin sedmého nebe na zem. Naladil patřičnou tvář, jak jsme o tom mluvili, a přistoupil k soudnímu úředníkovi.

„Prosím,“ řekl mu. „Četl jsem dopis, dobře jste udělal, že jste dal toho muže zatknout. Nyní mi sdělte všecky podrobnosti, které jste získal o něm a o spiknutí.“

„O spiknutí zatím nic nevíme, pane náměstku. Všecky u něho nalezené papíry byly vloženy do jedné obálky a zapečetěné položeny na váš stůl. Pokud jde o obžalovaného, je to, jak jste sám viděl z udání, jistý Edmond Dantès, vrchní kormidelník na trojstěžníku Faraón„ který dováží bavlnu z Alexandrie a Smyrny a náleží firmě Morrel a syn v Marseille.“

„Sloužil u válečného loďstva, než se dal k obchodnímu loďstvu?“

„Nikoliv, pane. Je to docela mladý chlapík.“

„Kolik mu je?“

„Devatenáct, nanejvýš dvacet.“

V okamžiku, kdy Villefort došel po Hlavní třídě na roh Konšelské ulice, přistoupil k němu muž, který tu na něho podle všeho čekal. Byl to pan Morrel.

„Ach, pane Villeforte, jsem rád, že vás potkávám,“ zvolal starý muž, jakmile spatřil náměstka. „Představte si, že právě byl spáchán nejpodivnější a nejneslýchanější přehmat. Zatkli prvního kormidelníka mé lodi Edmonda Dantèse.“

„Vím, pane Morreli, a jdu ho vyslechnout,“ řekl Villefort.

„Ach, pane Villeforte, vy neznáte obviněného, ale já ho znám,“ pokračoval pan Morrel, unesen svou náklonností k mladému muži. „Představte si člověka nejmírnějšího, nejpoctivějšího a skoro bych řekl, že ve svém povolání z celého obchodního loďstva nejschopnějšího. Ach, pane Villeforte, přimlouvám se za něj co nejupřímněji z celého srdce.“

Villefort patřil, jak jsme viděli, k šlechtické straně města a Morrel k lidové. První byl ultraroajalista, druhý byl podezírán z tajného bonapartismu. Villefort se podíval na Morrela pohrdavě a chladně mu odpověděl:

„Víte sám, pane Morreli, že člověk může být v soukromém životě mírný, v obchodních stycích poctivý, v povolání dovedný, a nicméně může být z hlediska politického velký viník. To přece víte, ne?“

A úředník položil důraz na poslední slova, jako by je chtěl vztahovat na samého rejdaře, zatímco jeho pátravý pohled jako by chtěl proniknout až do hloubi srdce tohoto muže, který se odvážně přimlouval za jiného, ačkoliv musel vědět, že sám potřebuje shovívavost.

Morrel se zarděl, neboť cítil, že nemá dost čisté svědomí v politických názorech. A mimoto ho znepokojovalo Dantèsovo důvěrné sdělení o setkání s vrchním maršálkem a několik slov, jež řekl císař Dantèsovi. Nicméně dodal hlasem plným nejhlubšího zájmu:

„Snažně vás o to prosím, pane Villeforte, buďte spravedlivý, jak máte být, dobrý, jak jste vždycky, a vraťte nám hodně brzy toho ubohého Dantèse!“

Morrelovo „vraťte nám“ znělo uchu náměstka královského prokurátora revolučně.

„Hm, hm, vraťte nám,“ řekl si pro sebe. „Není ten Dantès snad členem nějaké karbonářské sekce, že jeho ochránce podvědomě používá hromadného výrazu? Komisař mi, tuším, řekl, že ho zatkli v hostinci v početné společnosti. Bude to asi nějaká lóže.“

Pak odpověděl nahlas:

„Můžete být úplně klidný, pane Morreli, je-li obžalovaný nevinen, jistě jste se nedovolával mé spravedlnosti zbytečně. Jestliže však je vinen, pak budu nucen konat svoji povinnost, protože žijeme v těžké době, kdy by byla beztrestnost neblahým příkladem pro jiné.“

A poněvadž právě došel ke dveřím svého domu vedle soudního paláce, vešel majestátně dovnitř, pozdraviv s ledovou zdvořilostí nešťastného rejdaře, který zůstal jako zkamenělý na místě, kde ho Villefort opustil.

Předpokoj byl plný soudních a policejních úředníků. Uprostřed nich, bedlivě střežen a sledován nenávistnými pohledy, stál klidně a nehnutě vězeň.

Villefort prošel předsíní, vrhl kosý pohled na Dantèse, a když přijal od úředníka obálku, zmizel se slovy:

„Předveďte vězně!“

Jakkoli rychlý byl tento pohled, postačil Villefortovi, aby si udělal představu o muži, kterého měl vyslýchat. V širokém a otevřeném čele poznal inteligenci, v pevném oku a staženém obočí odvahu, v silných pootevřených rtech, odhalujících dvě řady slonovinově bílých zubů, přímost.

První dojem byl pro Dantèse příznivý. Ale Villefort často slýchával jako hlubokou politickou poučku, že se nemá důvěřovat prvnímu hnutí mysli, protože bývá příznivé, takže na svůj první dojem uplatnil tuto zásadu, aniž si uvědomil rozdílnost oněch dvou pojmů.

Potlačil tedy dobré instinkty, jež chtěly proniknout k jeho srdci a odtud zaútočit na jeho rozum, vzal na sebe před zrcadlem výraz jako při velkých procesech a usedl za svůj stůl, zachmuřený a hrozivý.

Za chvíli po něm vstoupil Dantès.

Mladík byl stále bledý, ale klidný a usměvavý. Pozdravil svého soudce s nenucenou zdvořilostí, pak se rozhlédl po nějaké židli, jako by byl v salóně rejdaře Morrela.

A tu teprve se střetl s Villefortovým ztemnělým pohledem, s oním pohledem příznačným pro soudní hodnostáře, kteří nechtějí, aby někdo četl v jejich myšlenkách, a z oka si učiní matné sklo. Tento pohled ho poučil, že stojí před spravedlností, před bytostí s neproniknutelnou tváří.

„Kdo jste a jak se jmenujete?“ zeptal se Villefort, listuje v záznamech, jež mu při vstupu odevzdal policejní úředník a jež se už za hodinu rozrostly v objemný svazek; s takovou rychlostí se vrhá úplatnost špehů na nešťastnou armádu obžalovaných.

„Jmenuji se Edmond Dantès,“ odpověděl mladý muž klidným a zvučným hlasem. „Jsem vrchní kormidelník na lodi Faraón„ která patří firmě Morrel a syn.“

„Kolik je vám let?“ pokračoval Villefort.

„Devatenáct,“ odpověděl Dantès.

„Co jste dělal v okamžiku, kdy jste byl zatčen?“

„Byl jsem právě na své zásnubní hostině,“ odpověděl Dantès poněkud dojatě, neboť rozdíl mezi oněmi radostnými chvílemi a těmito pochmurnými formalitami byl příliš bolestný a proti zamračené Villefortově tváři vynikal rozzářený obličej Mercedes v příliš plném světle.

„Na své zásnubní hostině?“ řekl náměstek a mimoděk se zachvěl.

„Ano, pane, hodlám se právě oženit s ženou, kterou miluji už tři roky.“

Přes svou obvyklou nepřístupnost byl Villefort touto shodou okolností přece jen dojat a pohnutý Dantèsův hlas i to, že Dantès byl překvapen uprostřed svého štěstí, vyvolalo v hloubi jeho duše pocit sympatie. I on se ženil, i on byl šťasten, i jeho právě vyrušili ze štěstí, aby pomáhal zničit radost muže, který jako on měl již štěstí na dosah ruky.

Toto filozofické srovnání vzbudí velký dojem, až se vrátím do salónu pana Saint Mérana, pomyslel si. A zatímco Dantès čekal na další otázku, připravoval si již předem v duchu kontrastní slova, z nichž konstruují řečníci své projevy, jež jsou vypočtené na potlesk a mají dělat dojem opravdové výmluvnosti.

Když byl malý vnitřní monolog připraven, usmál se Villefort jeho působivosti a vrátil se k Dantèsovi.

„Pokračujte, pane,“ řekl.

„V čem mám pokračovat?“

„Vysvětlete vše spravedlnosti!“

„Nechť mi spravedlnost řekne, v čem chce mít jasno, a já jí řeknu všechno, co vím. Upozorňuji však,“ dodal i on s úsměvem, „že toho moc nevím.“

„Sloužil jste za Uchvatitele?“

„Měl jsem jít k válečnému loďstvu, právě když padl.“

„Máte prý krajní politické názory,“ řekl Villefort, jemuž se o tom nikdo ani slůvkem nezmínil a který se nerozpakoval položit otázku, jako by vyslovoval obžalobu.

„Já a politické názory? Ach, skoro se to stydím říct, ale nikdy jsem neměl to, čemu se říká politické přesvědčení. Je mi sotva devatenáct, jak jsem si vám dovolil už říct. Nic nevím a nejsem vybrán k žádné úloze. Za to málo, co jsem a budu, dostanu-li místo, po kterém toužím, jsem zavázán panu Morrelovi. Celé moje smýšlení, neříkám politické, ale soukromé, se omezuje na tyto tři city: miluji svého otce, ctím pana Morrela a zbožňuji Mercedes. To je vše, co mohu říct spravedlnosti. Vidíte, že je to pro ni málo zajímavé.“

Během Dantèsovy řeči pozoroval Villefort jeho tvář, tak mírnou a upřímnou zároveň, a cítil, jak mu znovu vyvstávají v mysli slova Renátina, když ho žádala o shovívavost k neznámému obžalovanému. V každém Dantèsově slově viděl náměstek, obeznámený se zločiny a zločinci, nový důkaz jeho neviny. Z tohoto mladého muže, dalo by se skoro říct chlapce, prostého, přirozeného a výmluvného onou srdečnou, nehledanou přesvědčivostí, plného lásky ke všemu, protože byl šťastný a protože štěstí činí dobrými dokonce i zlé, se šířila i na soudce něžná přívětivost, jíž Dantèsovi překypovalo srdce. Přes všechnu tvrdost a přísnost Villefortovu byla v Edmondově pohledu, v jeho hlase i gestech vůči vyslýchajícímu jen laskavost a dobrota.

„Na mou věru je to roztomilý mladík,“ řekl si Villefort, „a nebude mi, doufám, zatěžko, zavděčit se Renátě tím, že vyhovím jejímu prvnímu doporučení. Za to mi Renáta stiskne srdečně ruku přede všemi a v skrytu mi dá rozkošný polibek.“

A touto sladkou nadějí se Villefortova tvář tak rozzářila, že když odvrátil pohled od své představy a upřel ho na Dantèse, Dantès, sledující každé hnutí v obličeji svého soudce, usmíval se jako ta představa.

„Pane, jste si vědom toho, že máte nějaké nepřátele?“ zeptal se Villefort.

„Já a nepřátele?“ odpověděl Dantès. „Naštěstí znamenám příliš málo, aby mi je mé postavení udělalo. Pokud jde o mou snad trochu prudkou povahu, snažil jsem se ji vždycky mírnit ve styku s podřízenými. Mám pod sebou deset nebo dvanáct námořníků. Zeptejte se jich a řeknou vám, že mě mají rádi a že mě mají v úctě, ne jako otce, na to jsem ještě příliš mladý, ale jako staršího bratra.“

„Ale když nemáte nepřátele, máte snad závistníky. Máte být jmenován kapitánem v devatenácti letech a to je ve vašem povolání vysoké postavení, máte se oženit s hezkou ženou, která vás miluje, a to je vzácné štěstí ve všech společenských vrstvách na světě. Tato dvojí přízeň osudu mohla vám nadělat závistníky.“

„Ano, máte pravdu. Je to možné, jistě znáte lidi líp než já, ale kdyby tito závistníci měli být mezi mými přáteli, přiznám se vám, že by mi bylo milejší, kdybych je neznal, abych je nemusel nenávidět.“

„Nemáte pravdu. Je třeba jasně vidět kolem sebe. A protože mi opravdu připadáte jako čestný muž, odchýlím se ve vašem případě od obvyklých soudních pravidel a pomohu vám přijít věci na kloub tím, že vám řeknu o udání, kvůli kterému stojíte přede mnou. Podívejte se na ten udavačský dopis. Poznáváte písmo?“

A Villefort vytáhl z kapsy dopis a podal ho Dantèsovi.

Ten se na něj podíval a četl. Čelo se mu zachmuřilo.

„Ne, pane, neznám to písmo. Je změněné, a přece dosti plynulé. V každém případě je psala obratná ruka. Jsem velmi šťasten,“ dodal Dantès, pohlížeje srdečně na Villeforta, „že mám co činit s mužem, jako jste vy, protože můj závistník je opravdový nepřítel.“

A podle blesku, který se při těchto slovech mihl v očích mladého muže, mohl Villefort poznat, kolik prudké energie se před chvílí skrývalo za tou mírností.

„A teď mi odpovězte upřímně,“ řekl náměstek, „ne jako obžalovaný soudci, ale jak odpovídá muž v nepříjemné situaci jinému muži, který má o něho zájem: co je pravdivého na tom anonymním udání?“

A Villefort odhodil s odporem na stůl dopis, který mu Dantès právě vrátil.

„Všecko a nic, pane. Řeknu vám čistou pravdu, přísahám při své námořnické cti, při lásce Mercedes a při životě svého otce.“

„Mluvte!“ řekl hlasitě Villefort a tiše dodal:

„Kdyby mě Renáta viděla, doufám, že by byla se mnou spokojena a že už by mě nikdy nenazvala hrdlořezem.“

„Tak tedy, když jsme odjeli z Neapole, kapitán Leclère onemocněl na zánět mozkových blan. Poněvadž jsme neměli na palubě doktora a kapitán nechtěl nikde na pobřeží přistát, neboť pospíchal k ostrovu Elba, zhoršila se ke konci třetího dne jeho nemoc tak, že si mě zavolal k sobě, když cítil, že zemře.

„Drahý Dantèsi,“ řekl mi, „přísahejte mi na svou čest, že vykonáte, co vám řeknu. Jde tu o nejvyšší zájmy.“

„Přísahám, kapitáne,“ odpověděl jsem mu.

„Dobrá! Protože jako vrchní kormidelník se po mé smrti stanete velitelem lodi, převezmete velení, poplujete rychle k ostrovu Elba, vystoupíte v Porto Ferrajo, vyhledáte vrchního maršála a odevzdáte mu tento dopis. Možná, že vám pak dají jiný dopis a svěří vám nějaký úkol. Tento úkol, který byl svěřen mě, vykonáte, Dantèsi, místo mne a veškerá zásluha bude patřit vám.“

„Vykonám to, kapitáne, ale člověk se přece nedostane jen tak snadno k vrchnímu maršálovi, jak si myslíte.“

„Zde máte prsten, pošlete mu ho,“ řekl kapitán, „ten odstraní všecky potíže.“

A s těmito slovy mi odevzdal prsten.

Byl nejvyšší čas. Za dvě hodiny poté začal blouznit a příštího dne zemřel.“

„A co jste pak udělal?“

„To, co jsem musel udělat a co by na mém místě udělal každý. Prosba umírajícího je vždycky posvátná a mezi námořníky je přání velitele rozkazem, který se musí splnit. Plul jsem tedy k Elbě, kam jsem dorazil příštího dne. Zakázal jsem všem opustit loď a sám jsem vystoupil na pevninu. Když jsem chtěl být uveden k vrchnímu maršálkovi, dělali, jak jsem předvídal, určité potíže. Poslal jsem mu však prsten, který mi měl sloužit za poznávací znamení, a všecky dveře se přede mnou otvíraly. Přijal mě, vyptával se mě na poslední okamžiky nešťastného Leclèra, a jak Leclère předvídal, odevzdal mi dopis a uložil mi doručit ho osobně do Paříže. Slíbil jsem mu to, protože šlo o to, splnit poslední přání mého kapitána. Když jsem přistál, zařídil jsem rychle všecko nutné na lodi. Pak jsem spěchal ke své nevěstě a našel ji krásnější a něžnější než kdykoliv předtím. Díky panu Morrelovi jsme překonali všecky církevní obtíže. Nakonec, jak jsem vám už řekl, pane náměstku, účastnil jsem se vlastní zásnubní hostiny, za hodinu jsem měl mít svatbu a na zítřek jsem počítal, že pojedu do Paříže, když jsem byl znenadání zatčen na tohle udání, kterým, jak se zdá, opovrhujete nyní právě tak jako já.“

„Ano, ano, to vše se mi zdá pravdivé,“ hovořil tiše Villefort, „a jste-li vinen, je to jen z neopatrnosti, a tato neopatrnost je ještě ospravedlněna rozkazy vašeho kapitána. Dejte nám ten dopis, který vám odevzdali na ostrově Elbě, slibte mi, že se dostavíte na první výzvu, a jděte zas za svými přáteli.“

„Jsem tedy volný, pane?“ vykřikl Dantès plný radosti.

„Ano, odevzdejte mi však ten dopis.“

„Máte ho asi před sebou, pane náměstku, protože mi ho vzali s ostatními papíry a některé poznávám v tomto svazku.“

„Počkejte,“ řekl náměstek Dantèsovi, který si již bral rukavice a klobouk, „počkejte, komu byl adresován?“

„Panu Noirtierovi, Volavčí ulice v Paříži.“

Blesk z nebe by nebyl zasáhl Villeforta prudším a nečekanějším úderem. Dopadl zpět do svého křesla, z něhož se pozvolna zvedl, aby dosáhl na svazek listin nalezených u Dantèse, překotně v nich listoval, vytáhl z nich osudný dopis a vrhl na něj pohled plný nevýslovné hrůzy.

„Pan Noirtier, Volavčí ulice číslo 13,“ šeptal stále víc a víc bledý.

„Ano, pane náměstku,“ odpověděl Dantès s údivem, „znáte ho?“

„Ne,“ odpověděl kvapně Villefort, „věrný králův služebník nezná spiklence.“

„Jde tedy o spiknutí?“ zeptal se Dantès, který se už domníval, že je volný, a nyní začal pociťovat ještě větší hrůzu než poprvé. „Ať tak či onak, neznal jsem, jak jsem vám to už řekl, pane náměstku, obsah depeše, kterou jsem měl doručit.“

„Ano,“ začal opět Villefort přiškrceným hlasem, „ale znáte jméno toho, komu byla adresována.“

„Abych mu ji odevzdal přímo, musel jsem ovšem znát jeho jméno.“

„A neukázal jste ten dopis někomu?“ zeptal se Villefort a zabral se do četby. A jak četl, stále více bledl.

„Nikomu, na mou čest.“

„Nikdo neví, že jste nesl dopis z ostrova Elby panu Noirtierovi?“

„Nikdo, pane náměstku, kromě toho, který mi dopis odevzdal.“

„I to je příliš mnoho!“ zašeptal Villefort.

Villefortovo čelo se stále víc zachmuřovalo, jak se blížil ke konci dopisu. Jeho bílé prsty, třesoucí se ruce a planoucí oči vzbuzovaly v Dantèsovi nejbolestnější předtuchy. Když dočetl, podlehl na chvíli sklíčenosti a spustil hlavu do dlaní.

„Bože, copak se stalo, pane náměstku?“ zeptal se Dantès nesměle.

Villefort neodpovídal. Ale po chvíli zvedl bledou a ztrhanou tvář a četl dopis podruhé.

„A vy říkáte, že nevíte, co je v tom dopise?“ promluvil opět.

„Na mou čest, opakuji, nevím to, pane náměstku. Ale co se vám stalo? Panebože, vždyť vy omdlíte! Mám zazvonit, mám někoho zavolat?“

„Ne, pane,“ odpověděl Villefort, rychle vstávaje, „nehýbejte se a buďte zticha! Tady rozkazuji já, a ne vy!“

„Chtěl jsem vám jen pomoci,“ řekl Dantès dotčeně.

„Nic nepotřebuji, je to jen přechodná nevolnost. Starejte se o sebe, a ne o mne! Odpovídejte!“

Po této výzvě čekal Dantès na výslech, ale marně. Villefort klesl do svého křesla, přejel si ledovou rukou čelo perlící se potem a už potřetí se dal do čtení dopisu.

„Jestliže zná obsah dopisu,“ zašeptal, „a doví se někdy, že Noirtier je můj otec, jsem ztracen, navždy ztracen!“

A občas pohlédl na Edmonda, jako by mohl pohledem rozbít onu neviditelnou hradbu uzavírající v srdci tajemství, jež střeží ústa.

„Ach, nepochybujme už o tom!“ zvolal pojednou.

„Ale proboha, pane náměstku!“ vykřikl nešťastný mladík, „jestliže o mně pochybujete, jestliže mě podezíráte, vyslýchejte mě, jsem připraven vám odpovídat.“

Villefort se násilím přemohl a řekl hlasem, jemuž chtěl dodat pevnosti:

„Vaším výslechem vyšly najevo velmi závažné důkazy, a proto není v mé moci, jak jsem zprvu doufal, propustit vás v této chvíli na svobodu. Nežli se k něčemu podobnému rozhodnu, musím se nejdřív poradit s vyšetřujícím soudcem. Zatím jste viděl, jakým způsobem jsem s vámi zacházel.“

„Děkuji vám, pane náměstku,“ zvolal Dantès, „jednal jste se mnou spíš jako přítel než jako soudce.“

„Podívejte se, podržím vás ve vazbě ještě nějaký čas, nejkratší, jak jen budu moci. Hlavní důkaz proti vám je tento dopis a vidíte…!“

Villefort přistoupil ke krbu, vhodil ho do ohně a zůstal stát, dokud se list neproměnil v popel.

„A vidíte,“ pokračoval, „ničím ho.“

„Ach, pane náměstku, jste víc než spravedlivý, jste dobrý!“ zvolal Dantès.

„Ale teď dobře poslouchejte,“ pokračoval Villefort. „Chápete, že po takovém činu můžete mít ke mně důvěru, že ano?“

„Pane náměstku, rozkazujte a já splním vaše příkazy!“

„Ne, ne,“ odporoval Villefort a přistoupil k mladému muži, „nechci vám udílet rozkazy, pochopte to, ale poradit vám.“

„Mluvte a já vykonám, jako by to byly rozkazy.“

„Nechám vás až do večera zde, v soudním paláci. Snad vás přijde vyslýchat někdo jiný. Řekněte mu vše, co jste říkal mně, ale ani slůvko o tom dopise.“

„Slibuji vám to, pane.“

Zdálo se, že Villefort snažně prosí a že obžalovaný ho uklidňuje.

„Chápete, že nyní, když je dopis zničen,“ pokračoval Villefort, dívaje se na popel, který zachovával dosud tvar papíru a poletoval nad plameny, „jedině vy a já víme, že existoval. Nebude vám už předhozen. Popřete ho tedy, bude-li vám někdo o něm povídat, směle ho popřete a budete zachráněn.“

„Popřu ho, buďte bez starosti, pane náměstku,“ prohlásil Dantès.

„Dobře, dobře!“ podotkl Villefort a vztahoval ruce ke šňůře zvonku. Místo aby zazvonil, zarazil se a řekl:

„Měl jste u sebe pouze jeden dopis?“

„Jediný.“

„Přísahejte!“

Dantès zvedl ruku.

„Přísahám.“

Villefort zazvonil.

Vstoupil policejní komisař.

Villefort přistoupil k úředníkovi a pošeptal mu několik slov. Komisař odpověděl pouhým kývnutím hlavy.

„Jděte za tím pánem!“ vyzval Villefort Dantèse.

Dantès se uklonil, pohlédl naposled vděčně na Villeforta a vyšel.

Sotva se za ním zavřely dveře, klesl Villefort, jehož opustily síly, takřka v mdlobách do křesla. Po chvíli pak zašeptal:

„Ach bože! Na čem závisí život a štěstí! Kdyby byl královský prokurátor v Marseille, kdyby místo mne zavolali vyšetřujícího soudce, byl bych ztracen. A ten papír, ten zlořečený papír mě vrhal do propasti. Ach, otče, otče, Copak budete věčně překážet mému štěstí na tomhle světě? Budu muset věčně bojovat s vaší minulostí?“

Pojednou se zdálo, že mu nenadále svitlo v mysli, a jeho tvář se rozzářila.

Na jeho dosud sevřených ústech se ukázal úsměv, jeho vyjevené oči znehybněly, jako by se zastavily na určité myšlence.

„To je ono,“ řekl. „Ano, ten dopis, který mě měl zničit, možná založí mé štěstí. Vzhůru, Villeforte, do díla!“

A když se náměstek královského prokurátora přesvědčil, že obžalovaný není už v předsíni, vyšel rovněž a zamířil rychle k domu své snoubenky.

KAPITOLA 8

Pevnost If

Když policejní komisař procházel předsíní, pokynul dvěma četníkům a ti se přiřadili k Dantèsovi, jeden po levici, druhý po pravici. Otevřeli dveře vedoucí z bytu královského prokurátora do soudního paláce a nějakou chvíli šli dlouhou, temnou chodbou, kde se hrůzou chvěje každý, kdo tudy prochází, i když nemá důvody k obavám. Tak jako byl Villefortův byt spojen se soudním palácem, byl soudní palác spojen s věznicí, pochmurnou a k soudnímu paláci těsně přitisknutou budovou, na niž všemi zejícími otvory zvědavě pohlíží accoulská zvonice.

Když Dantès prošel četnými zákruty chodby, uviděl před sebou dveře s železným okénkem. Policejní komisař zaklepal na ně třikrát železným kladívkem a ty tři údery jako by dopadly Dantèsovi do srdce. Dveře se otevřely a dva četníci lehce postrčili dosud váhajícího vězně dovnitř. Dantès překročil hrozný práh a dveře se za ním hlučně zavřely. Dýchal jiný vzduch, zatuchlý a těžký: byl ve vězení.

Zavedli ho do dosti čisté cely, zamřížované a zavřené na závoru. Ale vzhled jeho obydlí v něm nevzbuzoval příšerné obavy: vždyť mu stále jako sladký příslib naděje zněla v uších slova náměstka královského prokurátora, pronesená hlasem plným náklonnosti, jak se Dantèsovi zdálo.

Byly již čtyři hodiny, když Dantèse zavedli do jeho cely. Jak jsme řekli, byl první březen. Vězeň se tedy brzy ocitl ve tmě.

Ač mu v té chvíli zeslábl zrak, zbystřil se mu sluch. Při nejmenším šelestu rychle vstával a pokročil vždy ke dveřím přesvědčen, že ho přicházejí propustit na svobodu. Ale hluk se zas brzy ztrácel jiným směrem a Dantès opět klesl na palandu.

Konečně asi v deset hodin večer, ve chvíli, když už počínal ztrácet naději, zaslechl nový hluk, směřující tentokrát, jak se Dantèsovi zdálo, k jeho cele. A opravdu zazněly chodbou kroky a zastavily se před jeho dveřmi. V zámku zavrzal klíč, zaskřípaly závory, otevřely se masivní dubové dveře a do tmavé cely vniklo pojednou oslňující světlo dvou pochodní.

V záři těchto pochodní zahlédl Dantès blýskot šavlí a mušket čtyř četníků. Když spatřil tento ozbrojený přírůstek, udělal dva kroky vpřed a zůstal nehnutě stát na místě.

„Jdete pro mne?“ zeptal se Dantès.

„Ano,“ odpověděl jeden z četníků.

„Od pana náměstka královského prokurátora?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá, jsem ochoten jít s vámi,“ řekl Dantès.

Přesvědčení, že pro něho přicházejí od Villeforta, zbavovalo nešťastného mladíka všech obav. Vykročil tedy klidně a nenuceně a sám se zařadil doprostřed eskorty. Venku u brány čekal povoz, na kozlíku seděl kočí a vedle něho policejní úředník.

„Ten kočár je tu pro mne?“ zeptal se Dantès.

„Pro vás,“ odpověděl jeden z četníků, „vstupte!“

Dantès chtěl něco namítnout, ale jakmile se otevřela dvířka, cítil, že ho strkají dovnitř. Neměl ani možnost, ani úmysl klást odpor, a než se nadál, seděl uvnitř kočáru mezi dvěma četníky. Druzí dva si sedli na protější sedadlo a těžký vůz se rozjel s příšerným rachotem. Vězeň pohlédl na okénka; byla zamřížovaná. Zaměnil tedy pouze vězení. Toto se pohybovalo a odváželo ho k neznámému cíli.

Skrz husté mříže, že by jimi člověk sotva ruku prostrčil, nicméně Dantès poznal, že jedou Truhlářskou ulicí a že ulicemi svatého Vavřince a Taramisovou sjíždějí k nábřeží.

Brzy spatřil skrze své mříže a mříže budovy, u níž se právě nalézali, zazářit světla vojenské věznice.

Vůz se zastavil, komisař sestoupil a přiblížil se ke strážnici. Vyšlo z ní dvanáct vojáků a utvořili špalír. V záři pobřežních luceren viděl Dantès lesk jejich pušek.

„Že by kvůli mně rozvinuli takovou sílu vojska?“ ptal se sám sebe.

Aniž pronesl jediné slovo, dal mu komisař odpověď na tuto otázku, když otevřel na klíč zamčená dvířka povozu, neboť Dantès uviděl mezi dvěma řadami vojáků pro sebe připravenou uličku od kočáru k přístavu. Oba četníci, sedící na lavičce proti němu, vystoupili první, pak musel vystoupit i on a za ním oba četníci, kteří seděli vedle něho po obou stranách. Kráčeli k člunu, který přidržoval celní námořník řetězem u břehu. Vojáci se dívali s tupou zvědavostí na procházejícího Dantèse. Ve chvilce byl posazen na záď člunu opět mezi ony čtyři četníky, zatímco komisař seděl na přídi. Prudkým odrazem se loď odpoutala od břehu a čtyři veslaři mocně veslovali k Pilonu. Na zavolání z člunu se spustil řetěz, uzavírající přístav, a Dantès se octl v místě, jemuž se říká Frioul, tedy mimo přístav.

První vězňův pocit, když se ocitl pod širým nebem, byl pocit radosti. Vzduch, to je skoro svoboda. Dýchal proto plnými doušky onen svěží vánek, přinášející na svých křídlech všecky neznámé vůně noci a moře. Hned poté si však povzdechl. Míjel právě Zátiší, kde byl ráno po celou hodinu před zatčením tak šťasten a odkud nyní z dvou otevřených a osvětlených oken k němu doléhaly radostné zvuky plesu.

Dantès sepjal ruce, zvedl oči k nebi a modlil se.

Bárka pokračovala v cestě. Minula Umrlčí hlavu, dostala se proti zátoce Pharo a chystala se obeplout baterii.

Toto manévrování bylo Dantèsovi nepochopitelné.

„Kam mě to vezete?“ zeptal se jednoho z četníků.

„Dozvíte se to co nevidět!“

„Snad byste…“

„Je nám zakázáno dát jakékoliv vysvětlení.“

Dantès byl napůl voják. Zdálo se mu nesmyslné vyptávat se podřízených, kteří měli nařízeno neodpovídat, a proto se odmlčel.

Najednou mu proběhly hlavou nejpodivnější myšlenky. Protože nemohli s takovou bárkou vykonat dlouhou cestu, jelikož ve směru, kam mířili, nekotvila žádná loď, myslel, že mají v úmyslu vysadit ho na nějakém vzdáleném místě na pobřeží a říct mu, že je volný. Považoval za dobré znamení, že není přivázán, že se nepokusili spoutat mu ruce. Neřekl mu ostatně náměstek, tak k němu laskavý, že se nemá čeho bát, pokud nevysloví ono osudné jméno Noirtier? Copak nezničil Villefort v jeho přítomnosti onen nebezpečný dopis, jediný důkaz proti němu?

A tak čekal mlčky a zamyšleně, pokoušeje se námořnickým okem, vycvičeným na tmu a zvyklým na prostor, proniknout temnou nocí.

Nechali po pravici ostrov Ratonneau, kde zářil maják, a plujíce takřka podél pobřeží, dostali se do výše Katalánské zátoky. Zde zdvojnásobil vězňův zrak své úsilí: tady byla Mercedes a jemu se každou chvíli zdálo, že vidí na temném pobřeží neurčité a nejasné obrysy ženské postavy.

Copak nemohla předtucha našeptat Mercedes, že její milenec projíždí tři sta kroků od ní?

V Katalánsku zářilo jediné světlo. Když Dantès prozkoumal polohu tohoto světla, poznal, že svítí v pokoji jeho nevěsty. Z celé té malé kolonie bděla jen Mercedes. Kdyby mladík zavolal ze všech sil, mohla by ho snad jeho nevěsta uslyšet.

Falešný stud ho však zadržel. Co by řekli muži, dívající se na něho, kdyby ho slyšeli křičet jako blázna? Mlčel tedy s očima upřenýma ke světlu.

Mezitím plula bárka dál, ovšem vězeň nemyslel na bárku, ale na Mercedes. Pahorek zakryl světlo. Dantès se obrátil a všiml si, že se bárka dostává na širé moře.

Zatímco se zabrán do vlastních myšlenek díval na pobřeží, nahradili vesla plachtami a bárka postupovala nyní vpřed hnána větrem.

Přestože se Dantèsovi protivilo obracet se na četníka s novými otázkami, přiblížil se k němu, uchopil ho za ruku a zeptal se:

„Kamaráde, zapřísahám vás ve jménu vašeho svědomí jako člověka a vojáka, slitujte se nade mnou a odpovězte mi. Jsem kapitán Dantès, dobrý a loajální Francouz, třebaže obviněný nevím z jaké zrady. Kam mě vezete? Řekněte mi to a prohlašuji na svou námořnickou čest, že se podrobím povinnosti a odevzdám se osudu.“

Četník se poškrábal za uchem a podíval se na svého kolegu. Ten učinil posunek, který znamenal asi toto: Zdá se mi, že teď už to nemůže vadit. Četník se tedy obrátil k Dantèsovi a řekl:

„Jste Marseillan a námořník, a ptáte se mě, kam jedeme?“

„Ano, protože to na mou čest nevím.“

„A netušíte to?“

„Vůbec ne.“

„To není možné.“

„Přísahám vám při všem, co je mi na světě nejsvětější. Odpovězte mi tedy, slitujte se!“

„A co rozkaz?“

„Rozkaz vám nebrání poučit mě o tom, co se dovím za deset minut, za půl hodiny nebo za hodinu. Do té doby mě jen ušetříte několika století nejistoty. Ptám se vás na to, jako byste byl můj přítel. Podívejte se, nechci se ani bouřit, ani utéci, ostatně ani nemohu. Kam jedeme?“

„Musíte přece uhodnout, kam jedeme, když nemáte na očích pásku a když jste už někdy vyjel z marseilleského přístavu.“

„Nevím.“

„Rozhlédněte se tedy.“

Dantès povstal, podíval se samozřejmě na bod, kam podle všeho zdání loď mířila, a spatřil, jak sto sáhů před ním vystupuje černá a strmá skála a na ní se zvedá jako přílepek z kamene pochmurná pevnost If.

Tento podivný útvar, vězení opředené tak pronikavou hrůzou, pevnost živící Marseille už po tři sta let svými truchlivými zvěstmi, zapůsobila na Dantèse, když se před ním tak náhle zjevila, aniž na ni vůbec pomyslel, asi tak, jako působí popraviště na odsouzence k smrti.

„Panebože! Pevnost If!“ zvolal. „A co tam budeme dělat?“

Četník se usmál.

„Nevezete mě tam přece, abyste mě uvěznili?“ pokračoval Dantès. „Pevnost If je státní vězení pouze pro velké politické zločince. Nespáchal jsem žádný zločin. Jsou v pevnosti If vyšetřující soudci a vůbec nějaké úřední osoby?“

„Myslím, že je tam jen guvernér, žalářníci, posádka a dobré zdi,“ odpověděl četník. „Ale jděte, příteli, netvařte se tak udiveně, protože bych si opravdu musel myslet, že za mou ochotu se mi ještě posmíváte.“

Dantès stiskl četníkovi ruku, taktak že mu ji nezlomil.

„Vy tedy tvrdíte, že mě vezete na pevnost If, abyste mě tam uvěznili?“

„Je to pravděpodobné, ale ať je to tak či onak, zbytečně mi tak silně svíráte ruku, kamaráde!“

„Bez dalšího výslechu, bez jakýchkoli formalit?“ zeptal se mladý muž.

„Formality jsou splněny, vyšetřování je skončeno.“

„I přes slib pana Villeforta?“

„Nevím, zdali vám pan Villefort něco slíbil,“ odpověděl četník, „ale já vím, že jedeme k pevnosti If. Sakra, co to vyvádíte? Hej, kamarádi, pojďte sem!“

Pohybem rychlým jako blesk, který však cvičené oko četníkovo předvídalo, chtěl se Dantès vrhnout do moře. Ale čtyři mocné pěsti ho zadržely ve chvíli, kdy se jeho nohy odlepily ode dna lodi.

Dopadl na dno bárky; řval vztekem.

„Hleďme!“ zvolal četník a stiskl mu kolenem hruď.

„Tak tedy držíte námořnické slovo! Jen nevěřte tichošlápkům! Tak a teď, milý příteli, jak se jen trochu pohnete, proženu vám hlavou kulku! První rozkaz jsem zanedbal, ale ručím vám za to, že druhý splním!“

A skutečně sklonil karabinu a Dantès pocítil, jak se mu konec hlavně opírá o spánek.

V jednu chvíli ho napadlo učinit zakázaný pohyb a rázem ukončit nenadálé neštěstí, jež se na něho sneslo a uchopilo ho náhle do svých supích spárů. Ale protože to neštěstí přišlo nečekaně, myslel si Dantès, nemůže být trvalé. Pak si vzpomněl na Villefortovy sliby. Je třeba říct, že smrt na dně loďky z četníkovy ruky mu připadala hloupá a sprostá. Klesl na dno bárky, řval vzteky a kousal se do rukou.

Takřka v téže chvíli se otřásl člun prudkým nárazem. Jeden z veslařů vyskočil na skálu, na kterou najela loďka přídí, zaskřípal provaz odvíjející se na kladce a Dantès pochopil, že dojeli na místo a že uvazují loďku. Opravdu, jeho strážci, kteří ho drželi za ruce a zároveň za límec kabátu, ho donutili, aby povstal, přiměli ho vystoupit na pevninu a vlekli jej ke schodům vedoucím k bráně pevnosti, zatímco policejní úředník, ozbrojený mušketou a bodákem, šel za nimi.

Dantès nekladl marný odpor. Jeho pomalost vyplývala spíš z ochablosti než z odporu. Byl celý omámený a potácel se jako opilý. Viděl opět vojáky, jak se rozestavovali po srázném vršku, cítil schody, jež ho nutily zvedat nohy, pozoroval, že prochází bránou a že ta brána se za ním zavírá, ale to vše vnímal mimoděk, jakoby v mlze, aniž by rozeznal něco určitého. Dokonce už ani neviděl moře, tuto nesmírně bolestnou představu vězňů, pozorujících prostor s hrozným pocitem bezmocnosti překonat ho.

Na chvíli se zastavil a tu se opět pokusil vzpamatovat se. Rozhlédl se kolem dokola. Byl ve čtverhranném dvoře se čtyřmi vysokými zdmi. Bylo slyšet pomalý a odměřený krok stráží a pokaždé, když procházely dvěma či třemi světelnými odlesky, jež vrhala na zeď dvě či tři světla pevnosti, bylo vidět, jak se zaleskly hlavně jejich pušek.

Čekali skoro deset minut. Četníci Dantèse pustili v jistotě, že už nemůže utéci. Zdálo se, že čekají na rozkazy. Ty přišly.

„Kde je vězeň?“ ozval se jakýsi hlas.

„Tady,“ odpověděli četníci.

„Ať jde za mnou, zavedu ho do jeho kvartýru.“

„Jděte!“ řekli četníci a strčili do Dantèse.

Vězeň šel za průvodcem, který ho skutečně zavedl do místnosti takřka v podzemí, kde holé a vlhké stěny jako by byly nasáklé výpary slz. Na stoličce stála jakási lampička s knotem plovoucím v páchnoucím tuku. Osvětlovala lesklé stěny tohoto hrozného obydlí a ukazovala Dantèsovi jeho průvodce, jakéhosi tuctového otrhaného žalářníka sprosté tváře.

„To je vaše cela pro dnešní noc,“ řekl žalářník. „Je už pozdě a pan guvernér spí. Zítra, až se probudí a vezme na vědomí rozkazy o vás, dá vás možná do jiné cely. Zatím máte tuhle chléb, zde ve džbáně vodu a tamhle v koutě je sláma. To je vše, co si vězeň může přát. Dobrou noc!“

Než Dantès pomyslel na to, aby otevřel ústa k odpovědi, než si všiml, kam položil žalářník chléb, než si uvědomil, kde je džbán, než se podíval do kouta, kde ho čekala sláma, jež mu měla posloužit za lůžko, vzal žalářník lampičku, a sotva zavřel dveře, zbavil vězně světélka, které mu jako ve světle blesku ukázalo zvlhlé stěny vězení.

A tu se octl sám ve tmě a v tichu, mlčenlivý a zachmuřený jako ta klenba, a cítil, že mu její ledový chlad usedá na rozpálené čelo.

Když první ranní paprsky vnesly do tohoto brlohu trochu světla, přišel opět žalářník s rozkazem ponechat vězně tam, kde je. Dantès se vůbec nepohnul z místa. Jako by ho železná ruka přikovala k místu, kde stanul předešlého večera. Jen oči měl hluboko zapadlé pod oteklými víčky od vlhkých výparů slz. Stál nehybně a díval se k zemi.

Strávil tak celou noc vstoje bez chvíle spánku. Žalářník k němu přistoupil, obešel ho, ale zdálo se, že Dantès ho nevidí.

Zaklepal mu na rameno. Dantès se zachvěl a kývl hlavou.

„Copak jste nespal?“ zeptal se žalářník.

„Nevím,“ odpověděl Dantès.

Žalářník na něj pohlédl udiveně.

„Nemáte hlad?“ pokračoval.

„Nevím,“ odpověděl zase Dantès.

„Chcete něco?“

„Chtěl bych mluvit s guvernérem.“

Žalářník pokrčil rameny a odešel.

Dantès ho sledoval očima, natáhl ruku k pootevřeným dveřím, ale ty se zavřely.

Tu jako by se mu měla roztrhnout hruď dlouhým vzlykem. Slzy, jež ho dusily, řinuly se jako dva potoky. Vrhl se čelem k zemi a dlouho se modlil. Probíral v duchu celý svůj minulý život a ptal se sám sebe, za jaký zločin svého krátkého života zasluhuje tak krutý trest. Tak uběhl den. Stěží snědl několik soust chleba a vypil několik kapek vody.

Chvílemi seděl zabrán do svých myšlenek, hned zase chodil po cele jako šelma zavřená v železné kleci.

Zvláště jedna myšlenka ho naplňovala vztekem. To, že během transportu, kdy nevěděl, kam ho vezou, byl tak klidný a pokojný, ačkoli se mohl desetkrát vrhnout do moře; jakmile by byl jednou ve vodě, mohl díky tomu, že byl hbitý plavec, a díky tomu, že stálým cvikem byl jedním z nejobratnějších potápěčů v Marseille, zmizet pod vodou, uniknout strážcům, dostat se na pobřeží, utéci, skrývat se někde v malé opuštěné zátoce, počkat na nějakou janovskou nebo katalánskou loď, dostat se do Itálie nebo do Španělska a odtud napsat Mercedes, aby přijela za ním. Pokud jde o živobytí, nemusel by si nikde na světě dělat starosti. Dobří námořníci jsou všude vzácní. Mluvil italsky jako Toskánec, španělsky jako syn staré Kastilie. Žil by svobodně a šťastně s Mercedes a otcem, protože ten by přijel za ním. Místo toho je vězněn v ifské pevnosti, z které nelze uniknout, neví, co se stalo s otcem, neví, co se stalo s Mercedes, a to vše jen proto, že věřil Villefortovu slovu. Člověk by z toho zešílel. Však také sebou Dantès zuřivě zmítal na čerstvé slámě, kterou mu žalářník přinesl.

Příští den přišel žalářník v tutéž hodinu.

„Tak co? Jste dnes rozumnější než včera?“ zeptal se Dantèse.

Dantès neodpověděl.

„Nu tak, trochu odvahy!“ prohodil žalářník. „Přejete si něco, co by bylo v mé moci? Tak mluvte!“

„Přeji si mluvit s guvernérem!“

„Ech, řekl jsem vám už, že je to nemožné,“ namítl žalářník netrpělivě.

„Proč je to nemožné?“

„Protože vězeň o to podle vězeňského řádu nemůže žádat.“

„Co je tu tedy dovoleno?“ zeptal se Dantès.

„Lepší stravu a když si ji zaplatíte, procházky a někdy knihy.“

„Nepotřebuji knihy, nemám vůbec chuť procházet se a strava se mi zdá dobrá. Teď si přeji jen jedno: vidět guvernéra!“

„Budete-li mi do omrzení opakovat stále totéž, nepřinesu vám už jídlo,“ hrozil žalářník.

„Dobrá, když mi nebudete nosit jídlo, zemřu hladem, to je toho,“ namítl Dantès.

Tón, s jakým Dantès pronesl tato slova, přesvědčil žalářníka, že vězeň by byl šťasten, kdyby zemřel. A protože každý vězeň vynáší svému žalářníkovi asi deset sou všehovšudy denně, uvážil Dantèsův žalářník ztrátu, jež by mu vznikla vězňovou smrtí, a začal opět mírněji:

„Poslyšte, to, co chcete, je nemožné. Nežádejte už o to, protože se ještě nestalo, aby guvernér přišel do vězňovy cely na jeho žádost. Buďte jen hezky rozumný, bude vám povolena vycházka a je docela možné, že jednoho dne, až budete na procházce, půjde kolem guvernér, vy se ho pak zeptáte a on vám odpoví, bude-li chtít; to už je zase jeho věc.“

„Ale jak dlouho bych mohl takto čekat, než se něco takového poštěstí?“ zeptal se Dantès.

„Kdož ví, měsíc, čtvrt roku, půl roku, snad rok,“ odpověděl žalářník.

„To je příliš dlouho,“ namítl Dantès, „chci ho vidět ihned.“

„Neberte si do hlavy jediné nemožné přání, nebo se za dvě neděle zblázníte,“ varoval ho žalářník.

„Myslíte?“ zeptal se Dantès.

„Ano, zblázníte se. Šílenství vždycky tak začíná, máme tu takový případ. Abbé, co bydlel v této cele před vámi, tak dlouho nabízel guvernérovi milion, když bude propuštěn na svobodu, až se mu to v hlavě pomátlo…“

„A jak je tomu dlouho, co opustil tuto celu?“

„Dva roky.“

„Propustili ho?“

„Ne, vsadili ho do kobky.“

„Poslyšte, nejsem žádný abbé a nejsem blázen. Možná, že se jím stanu, ale teď jsem naštěstí úplně při smyslech. Navrhnu vám něco jiného.“

„Co?“

„Nenabídnu vám milion, protože bych vám ho nemohl dát. Ale dám vám sto dukátů, zajdete-li při své první cestě do Marseille do Katalánska a odevzdáte mladé dívce jménem Mercedes dopis, co dopis, jen dvě řádky.“

„Kdybych zanesl ty dvě řádky a přišlo by se na to, ztratil bych místo za tisíc liber ročně, a to nepočítám byt a stravu. Sám tedy vidíte, že bych byl velký hlupák, kdybych riskoval ztrátu tisíce liber, abych za ně získal tři sta.“

„Dobrá,“ řekl Dantès. „Poslouchejte a dobře si pamatujte: Jestliže odmítnete zanést ty dvě řádky Mercedes, nebo alespoň ji zpravit o tom, že jsem zde, počkám si jednou za dveřmi na vás, a jakmile sem vkročíte, rozbiju vám hlavu touhle stoličkou.“

„To je vyhrožování!“ vykřikl žalářník a ustoupil o krok, připraven k obraně. „Rozhodně se vám to v hlavě plete. Ten abbé začínal jako vy; za tři dny budete bláznit, že vás budou muset svázat jako jeho. Naštěstí máme v ifské pevnosti kobky.“

Dantès uchopil stoličku a zamával s ní nad hlavou.

„Dobrá! Budiž!“ řekl žalářník. „Když to tak rozhodně vymáháte, oznámím to guvernérovi.“

„No konečně!“ odsekl Dantès, položil stoličku na zem a sedl si na ni s hlavou sklopenou a s vytřeštěnýma očima, jako by se skutečně zbláznil.

Žalářník odešel a za chvíli se vrátil se čtyřmi vojáky a desátníkem.

„Z rozkazu guvernéra,“ prohlásil, „zaveďte vězně do poschodí pod námi.“

„Tedy do kobky,“ poznamenal desátník.

„Do kobky. Je třeba dát blázny k bláznům.“

Čtyři vojáci se zmocnili Dantèse a ten je v jakémsi otupělém stavu bez odporu následoval.

Nařídili mu sestoupit po patnácti schodech a otevřeli dveře kobky; vstoupil do ní šeptaje:

„Má pravdu, blázni patří k bláznům.“

Dveře se zavřely a Dantès šel dál s napřaženýma rukama, dokud neucítil zeď; pak se posadil do kouta a seděl nehybně, zatímco jeho oči, zvykající si ponenáhlu na šero, začaly rozeznávat předměty.

Žalářník měl pravdu. Skutečně moc nechybělo, aby Dantès zešílel.

KAPITOLA 9

Večer po zásnubách

Jak jsme už řekli, vrátil se Villefort opět na náměstí Promenád, a když se zase objevil v domě paní Saint Méranové, našel hosty, jež opustil u tabule v jídelně, při kávě v salónu. Renáta ho netrpělivě očekávala, právě tak jako ostatní společnost. Všichni ho hlučně přivítali.

„Tak co se stalo, stínači hlav, oporo státu, roajalistický Brute, povězte!“ zvolal jeden.

„Nehrozí nám nová hrůzovláda?“ zeptal se druhý.

„Snad nevyšel korsický lidožrout ze svého doupěte?“ otázal se třetí.

„Paní markýzo,“ řekl Villefort, přistupuje ke své budoucí tchyni, „přicházím vás poprosit za prominutí, že vás musím takto opustit… Pane markýzi, směl bych vám říct několik slov o samotě?“

„Je to tedy opravdu vážné?“ zeptala se markýza, když viděla, jak se Villefortovo čelo zachmuřilo.

„Tak vážné, že jsem nucen rozloučit se s vámi na několik dnů. Vidíte sama,“ pokračoval, obraceje se k Renátě, „že je to vážná věc.“

„Vy odjíždíte, pane?“ zvolala Renáta neschopna skrýt pohnutí nad touto nečekanou zprávou.

„Bohužel ano, slečno. Je to nutné,“ odpověděl Villefort.

„A kam pojedete?“ zeptala se markýza.

„To je justiční tajemství, paní markýzo. Potřebuje-li však někdo z vás obstarat něco v Paříži, jeden můj přítel tam odjíždí dnes večer a ten vám rád poslouží.“

Všichni na sebe pohlédli.

„Chtěl jste se mnou na chvíli hovořit?“ řekl markýz.

„Ano, pojďme, prosím, do vaší pracovny.“

Markýz vzal Villeforta pod paží a vyšel s ním ze salónu.

„Tak copak se stalo?“ otázal se ho, sotva vstoupili do pracovny. „Mluvte!“

„Události, které považuji za nanejvýš vážné a které vyžadují, abych ihned odjel do Paříže. A teď, markýzi, promiňte mi nediskrétní bezohlednost mé otázky: Máte státní dluhopisy?“

„Celé moje jmění je ve státních dluhopisech, skoro šest až sedm set tisíc franků.“

„Tak je tedy prodejte, markýzi, prodejte je, nebo jste ztracen!“

„Ale jak je mám tady prodat?“

„Máte přece nějakého zprostředkovatele?“

„Mám.“

„Dejte mi pro něho dopis, ať je prodá a neztratí ani minutu, ani vteřinu. Možná že i já už přijdu příliš pozdě.“

„K čertu! Neztrácejme čas,“ řekl markýz.

Sedl si za stůl a napsal svému zprostředkovateli dopis, v němž mu přikazoval prodat dluhopisy za jakoukoliv cenu.

„Teď, když mám tento dopis,“ podotkl Villefort, ukládaje ho pečlivě do náprsní tašky, „potřebuji ještě jeden.“

„Pro koho?“

„Pro krále.“

„Pro krále?“

„Ano.“

„Ale já sám si netroufám jen tak psát Jeho Veličenstvu.“

„Však to také po vás nežádám, ale prosím vás, abyste o to požádal pana Salvieuxe. Potřebuji od něho dopis, který by mi umožnil dostat se k Jeho Veličenstvu, aniž bych se musel podrobit všem formalitám žádosti o audienci. Mohl bych tím přijít o drahocenný čas.“

„Copak nemáte ministra spravedlnosti? Tomu jsou dveře Tuilerií otevřeny dokořán a jeho prostřednictvím se můžete ve dne v noci dostat až ke králi.“

„Ano, o tom není pochyb, ale je zbytečné, aby se někdo jiný podílel na zásluze ze zprávy, kterou přináším. Rozumíte? Ministr spravedlnosti by mě prostě odsunul na druhé místo, a připravil mě o užitek z této zprávy. Říkám vám jen jedno, markýzi: Moje kariéra je zajištěna, jestliže přijdu do Tuilerií první, protože prokáži králi službu, na kterou nezapomene.“

„V tom případě si jděte, můj milý, sbalit zavazadla. Zavolám si Salvieuxe a přiměji ho k tomu, aby napsal dopis, kterým si zjednáte volný přístup.“

„Dobrá, neztrácejte čas, protože za čtvrt hodiny musím sedět v poštovním dostavníku.“

„Nechte zastavit vůz přede dveřmi.“

„Samozřejmě. Omluvíte mě laskavě u markýzy? A u slečny Saint Méranové, kterou opouštím v takový den s nejhlubší lítostí?“

„Najdete je obě v mé pracovně a můžete se s nimi rozloučit.“

„Děkuji mnohokrát. Nezapomeňte na dopis.“

Markýz zazvonil, vešel lokaj.

„Řekni hraběti, Salvieuxovi, že ho čekám… A teď jděte,“ pokračoval markýz, obraceje se k Villefortovi.

„Dobrá, jsem ihned zpátky.“

A Villefort vyšel v největším spěchu. Ve dveřích ho napadlo, že náměstek královského prokurátora, kterého by viděli jít rychlým krokem, mohl ohrozit klid celého města, a proto šel zase svým obvyklým, zcela odměřeným krokem.

U svých dveří zpozoroval ve stínu jakýsi bílý přelud; kdosi tu nehybně stál a čekal na něho. Byla to krásná Katalánka. Když nemohla získat o Edmondovi žádné zprávy, odešla z Phara uprostřed nadcházející noci a přišla sama vyptat se na důvod snoubencova zatčení.

Jakmile se Villefort přiblížil, odstoupila od zdi, o niž se opírala, a zastoupila mu cestu. Dantès vyprávěl náměstku o své nevěstě, a Mercedes nemusela vůbec říkat své jméno, aby ji Villefort poznal. Krása a důstojnost této ženy ho překvapila, a když se ho zeptala, co se stalo s jejím milým, zdálo se mu, že on je obžalovaným a ona soudcem.

„Člověk, o kterém mluvíte, je velký viník,“ řekl Villefort prudce, „a nemohu pro něj nic udělat, slečno.“ Mercedes zavzlykala, a když se Villefort pokusil projít, zastavila ho podruhé.

„Řekněte mi alespoň, kde je, abych se mohla dozvědět, jestli je mrtev, nebo žije?“ zeptala se Mercedes.

„Nevím, nemám s ním už nic společného,“ odpověděl Villefort.

A s pocitem stísněnosti před tím čistým pohledem a prosebným postojem odstrčil Mercedes, vešel dovnitř a zavřel rychle dveře, jako by chtěl nechat tu dorážející bolest venku.

Ale bolest se nedá jen tak odbýt. Postižený ji nosí v sobě jako smrtící šíp, jak říká Vergilius. Villefort se vrátil domů, zavřel dveře, ale když přišel do salónu, podlomila se mu kolena. Vzdychl, či spíše zavzlykal, a klesl bezvládně do křesla.

Tu vzklíčil uvnitř nemocného srdce první zárodek smrtelného vředu. Muž, kterého obětoval své ctižádosti, ten nevinný, který pykal za vinu jeho otce, se mu zjevil bledý a hrozivý, jak podává ruku své nevěstě, taky bledé, a zároveň se dostavily výčitky svědomí; ne takové, při nichž sebou nemocný hází jako zuřivci v antických tragédiích, ale výčitky v podobě nehlučných a bolestivých ran do srdce, jež se v určitých chvílích opakují a při vzpomínce na minulé skutky zraňují; a toto zranění se škubavými bolestmi stále víc a více prohlubuje, až člověk zemře.

A tu tento muž ještě jednou v duchu zaváhal. Již několikrát požadoval trest smrti pro obviněného bez jakéhokoli pohnutí, až na rozčilující pocity, které přináší zápas soudce s obžalovaným. Tito obžalovaní, popravení dík jeho drtivé výmluvnosti, která strhávala jak soudce, tak porotu, nezanechali na jeho čele ani mráčku, poněvadž to byli viníci nebo je Villefort za takové považoval.

Tentokrát to však bylo jinak. Právě uložil trest doživotního vězení nevinnému, který mohl být šťastný a jemuž zničil nejenom svobodu, ale i štěstí. Tentokrát nebyl soudcem, ale vrahem.

Když na to pomyslel, pocítil ony temné, dosud neznámé rány, jak jsme je popsali, zasahující hlubiny srdce a naplňující hruď neurčitými předtuchami. Bylo to, jako když prudká instinktivní bolest varuje raněného, aby už nikdy bez rozechvění nepřiblížil prst k zjitřené krvácející ráně, dokud se nezahojí.

Avšak rána, kterou měl Villefort, byla z těch, které se nehojí nebo se hojí jen proto, aby se znovu zjitřily, krvavější a bolestnější než předtím.

Kdyby mu v tu chvíli zazněl v uchu sladký Renátin hlas, žádající ho o milost, kdyby krásná Mercedes vešla a řekla mu: „Ve jménu Boha, který nás pozoruje a soudí, vraťte mi ženicha,“ věříme, že by se jeho hlava, napolo schýlená pod tíhou nesnází, úplně sklonila a jeho ledová ruka by podepsala propuštění Dantèse bez ohledu na všecky následky, které by mu z toho plynuly. Ale do ticha nezašeptal žádný hlas a dveře se otevřely jen proto, aby vpustily Villefortova komorníka, který mu přišel oznámit, že poštovní koně a cestovní kočár čekají dole.

Villefort vstal, či spíše vyskočil, jako člověk po vítězně skončeném vnitřním zápase, běžel ke svému sekretáři, zastrčil do kapes všecko zlato, uložené v jedné zásuvce, chodil chvíli zděšeně po pokoji kolem dokola s rukou na čele, pronášeje nesouvislá slova. Když konečně zpozoroval, že mu komorník položil plášť na ramena, vyšel z domu, skočil do kočáru a rozkázal úsečným hlasem zastavit v ulici Promenád u pana markýze Saint Mérana.

Nešťastný Dantès byl odsouzen.

Villefort našel markýzu a Renátu v pracovně, jak mu to slíbil markýz. Mladík se zachvěl, když uviděl Renátu, neboť se domníval, že bude znovu žádat svobodu pro Dantèse. Ale bohužel je nutno poznamenat k hanbě lidského egoismu, že krásná dívka byla zaujata pouze jedinou věcí: Villefortovým odjezdem.

Milovala Villeforta a Villefort se chystal odjet ve chvíli, kdy se měl stát jejím mužem. Villefort nemohl říct, kdy se vrátí, a Renáta, místo aby Dantèse litovala, zlořečila muži, který ji svým zločinem odloučil od snoubence.

Co by měla teprve říkat Mercedes!

Ubohá Mercedes se sešla na rohu Burzovní ulice s Fernandem, který ji po celou dobu sledoval. Vrátila se do Katalánska a vrhla se na lůžko vyčerpaná a zoufalá. Fernand poklekl u lůžka, tiskl jí ruku – Mercedes ani nenapadlo ji odtáhnout – a pokrýval ji žhavými polibky, jež Mercedes vůbec necítila.

Tak strávila noc. Lampa zhasla, když došel olej. Nezpozorovala, že je tma, právě tak jako neviděla světlo, a tak nastal den, aniž si toho všimla.

Bolest jí zakryla oči tmou, v které mohla vidět jen Edmonda.

„Ach, vy jste zde?“ řekla konečně, obracejíc se k Fernandovi.

„Od včerejšího večera jsem vás neopustil,“ prohlásil Fernand s bolestným povzdechem.

Pan Morrel se nepovažoval za poraženého. Dozvěděl se, že Dantèse po výslechu uvěznili. Běhal tedy po všech svých přátelích, navštívil vlivné osoby v Marseille, ale zatím se již rozšířila pověst, že mladík byl zatčen jako bonapartistický agent, a protože v té době i největší odvážlivci považovali jakýkoli Napoleonův pokus o návrat na trůn za nesmyslný sen, setkal se všude jen s chladem, obavami nebo odmítnutím, a vracel se proto domů zoufalý, uznávaje však, že situace je vážná a nikdo tu nic nezmůže.

Naproti tomu byl Caderousse velmi neklidný a velmi rozrušený. Místo aby vycházel jako pan Morrel, místo aby se pokusil podniknout něco v Dantèsův prospěch, i když pro něho nemohl nic vykonat, uzavřel se s dvěma lahvemi rybízového vína a pokusil se utopit svůj neklid v alkoholu. Ale dvě láhve bylo za tohoto duševního stavu příliš málo k otupení soudnosti, a tak seděl s lokty opřenými o rozviklaný stůl tváří v tvář dvěma prázdným lahvím, příliš opilý, aby si mohl dojít pro jiné víno, ale nedostatečně opilý, aby opilost ohlušila jeho vzpomínky, a viděl v plápolavém světle svíčky s dlouhým knotem tančit příšery, jakých nasypal Hoffmann do svých punčem čpících rukopisů jako černého, fantastického prachu.

Jedině Danglars nebyl ani rozrušený, ani neklidný. Byl dokonce veselý, protože se pomstil nepříteli a zajistil si na lodi Faraón místo, jehož ztráty se obával. Danglars byl z těch vypočítavých lidí, kteří se rodí s perem za uchem a s kalamářem místo srdce. Všecko na světě mu bylo odčítáním nebo násobením a cifra se mu zdála mnohem cennější než člověk, zvláště když ta cifra mohla zvýšit celkovou částku, zatímco člověk ji mohl zmenšit.

Danglars tedy ulehl v obvyklou hodinu a klidně spal.

Jakmile Villefort dostal dopis pana Salvieuxe, políbil Renátu na obě tváře, markýze Saint Méranové políbil ruku, markýzovi ruku stiskl a ujížděl poštou po silnici k Aix.

Otec Dantès zmíral bolestí a neklidem.

Pokud jde o Edmonda, víme, co se s ním stalo.

KAPITOLA 10

Malý kabinet v Tuileriích

Opusťme Villeforta na cestě do Paříže, kudy o závod ujíždí dík tomu, že platí trojnásobné spropitné, a projděme dvěma nebo třemi salóny do malého kabinetu v Tuileriích s oknem sklenutým do oblouku, do onoho kabinetu, který je známý, protože si ho oblíbil Napoleon i Ludvík XVIII. a za našich dnů je kabinetem Ludvíka Filipa. V kabinetě za stolem z ořechového dřeva, který si přivezl z Hartwellu, naslouchal král Ludvík XVIII. dosti nepozorně padesátiaž dvaapadesátiletému, přepečlivě oblečenému muži šedých vlasů a aristokratické tváře a přitom si dělal poznámky na okraji dosti nepřesného, třebaže ceněného Gryphiova vydání Horácia, který byl předmětem vtipných filozofických úvah Jeho Veličenstva.

„Co jste říkal, milý vévodo?“ zeptal se král.

„Že jsem nanejvýš znepokojen, Sire.“

„Opravdu? Viděl jste snad ve snu sedm tučných a sedm hubených krav?“

„Ne, Sire, protože to by nám předpovídalo pouze sedm úrodných a sedm hladových let a za krále tak prozíravého, jako je Vaše Veličenstvo, se není třeba bát hladu.“

„O jakou jinou pohromu se tedy jedná, milý Blacasi?“

„Domnívám se, Sire, tedy mám proč se domnívat, že na jihu se schyluje k bouři.“

„Nuže, drahý vévodo, myslím, že jste špatně informován,“ odpověděl Ludvík XVIII. „Vím určitě, že právě naopak je na té straně velmi krásné počasí.“

Ačkoli byl Ludvík XVIII. duchaplný člověk, měl rád prostinké žerty.

„Sire, nemohlo by Vaše Veličenstvo jen proto, aby uklidnilo věrného služebníka, poslat do Languedocu, Provence a do Dauphiné spolehlivé muže, kteří by mu podali zprávu o smýšlení těch tří provincií?“ zeptal se Blacas.

„Conimus surdis„“ odpověděl král a psal dál poznámky do svého Horácia.

„Sire, Vaše Veličenstvo má snad zcela pravdu, když se spoléhá na zdravý rozum Francie,“ podotkl dvořan s úsměvem, aby se zdálo, že rozumí půlverší básníka Venušina, „ale myslím, že se tak docela nemýlím, když se obávám nějakého šíleného pokusu.“

„Z čí strany?“

„Ze strany Bonaparta nebo alespoň jeho přívrženců.“

„Milý Blacasi, odvádíte mě svými obavami od práce,“ poznamenal král.

„A mně nedá vaše jistota spát, Sire!“

„Počkejte, milý Blacasi, počkejte, napadá mě velmi povedená poznámka na Pastor quum traheret*. Počkejte, pak budete pokračovat.“

Nastala chvíle ticha, kdy Ludvík XVIII. vepsal co nejdrobnějším písmem další poznámku na okraj svého Horácia. Když dopsal, povstal se spokojeným výrazem člověka, který si myslí, že byl duchaplný, když vyložil duchaplnost jiného, a řekl:

„Pokračujte, milý vévodo, pokračujte, poslouchám vás.“

„Sire, musím vám říct, že mě znepokojují jisté nepodstatné řeči, jisté plané zprávy,“ prohlásil Blacas, který na chvíli doufal, že si přivlastní Villefortovy zásluhy. „Rozvážný muž, zasluhující si veškeré mé důvěry, kterého jsem pověřil úkolem hlídat jih,“ (při těchto slovech se vévoda zarazil), „právě přijel poštou, aby mi řekl: „Králi hrozí veliké nebezpečí.“ Proto jsem přispěchal, Sire.“

„Mala ducis avi domum„“** pokračoval Ludvík XVIII. v zapisování poznámek.

„Vaše Veličenstvo mi přikazuje, abych s tím už přestal?“

„Ne, milý vévodo, ale natáhněte ruku.“

„Kterou?“

„Kterou chcete, sem vlevo.“

„Sem, Sire?“

„Říkám vám vlevo, a vy hledáte vpravo. Slovem „sem“ chci říct po mé levici. Už jste u toho. Musíte tam najít zprávu ministra policie s včerejším datem… Ale počkejte, pan Dandré je tu osobně… Říkáte pan Dandré, že ano?“ přerušil se Ludvík XVIII., obraceje se k dveřníkovi, který právě ohlásil ministra policie.

„Ano, Sire, pan baron Dandré,“ opakoval dveřník.

„Ano, je to baron,“ začal opět Ludvík XVIII. s neznatelným úsměvem. „Vstupte, barone, a vypravujte vévodovi, co víte nejnovějšího o panu Bonapartovi. Nic nám nezatajujte, ať je situace sebevážnější! Řekněte, je Elba sopkou a vyšlehne z ní plamen války s naježenými bodáky: bella, horrida bella?“***

Dandré se pohupoval velmi půvabně, opřen oběma rukama o lenoch křesla, a řekl:

„Ráčilo Vaše Veličenstvo nahlédnout do včerejší zprávy?“

„Ano, ano, ale řekněte sám vévodovi, který ji nemůže najít, co v ní bylo. Popište mu podrobně, co dělá Uchvatitel na svém ostrově.“

„Pane, všichni služebníci Jeho Veličenstva se musí radovat z posledních zpráv, které nám přicházejí z ostrova Elba,“ ujišťoval baron vévodu. „Bonaparte…“

Dandré se podíval na Ludvíka XVIII., který zaujat psaním poznámky ani nezvedl hlavu.

„Bonaparte se smrtelně nudí,“ pokračoval baron. „Celé dny tráví tím, že pozoruje, jak pracují jeho zákopníci v Porto Longone.“

„A škrábe se, aby se povyrazil,“ poznamenal král.

„Škrábe se?“ zeptal se vévoda. „Co tím chce říct Vaše Veličenstvo?“

„Ale ovšem, milý vévodo. Zapomněl jste už, že tento slavný muž, ten hrdina, ten polobůh, dostal kožní nemoc, která ho stravuje, prurigo?“

„To není vše, pane vévodo,“ pokračoval ministr policie, „jsme si takřka jisti tím, že se uzurpátor v krátké době zblázní.“

„Zblázní?“

„Úplně zešílí. Mozek mu slábne, hned pláče, až srdce usedá, hned se směje na celé kolo, jindy zase bývá celé hodiny na pobřeží, hází žabky do vody, a když se kamínek pětkrát nebo šestkrát odrazí od hladiny, vypadá tak spokojeně, jako by vyhrál druhé Marengo nebo nový Slavkov. To jsou příznaky bláznovství, jak jistě uznáte.“

„Nebo moudrosti, pane barone, nebo moudrosti,“ prohodil Ludvík XVIII. se smíchem. „Velcí vojevůdcové starověku se také bavili házením kamínků do moře. Podívejte se do Plutarcha na život Scipiona Afrikánského.“

Blacas se v hloubce zamyslel nad těmi dvěma bezstarostníky. Villefort, který mu nechtěl všechno říct, aby ho někdo jiný nepřipravil o veškerý prospěch z tajemství, mu přece jen řekl dost, aby ho to vážně znepokojilo.

* Když pastýř táhne.

** Pod špatnou hvězdou se vracíš domů.

*** Války, ty strašné války.

„Podívejte se, Dandré, Blacas není dosud přesvědčen,“ řekl Ludvík XVIII., „přejděte k tomu, jak Uchvatitel změnil své názory.“

„Uchvatitel změnil své názory!“ šeptal vévoda, dívaje se na krále a Dandrého, kteří se střídali v hovoru jako ti dva Vergiliovi pastevci.

„Úplně, milý vévodo.“

„Změnil se k dobrému. Vysvětlete to, barone.“

„Povím vám to, pane vévodo,“ začal ministr s nejvážnější tváří. „Nedávno vykonal Napoleon přehlídku, a protože dva nebo tři z jeho starých bručounů, jak jim říká, projevili přání vrátit se do Francie, propustil je ze služby s napomenutím, aby sloužili svému hodnému králi. To byla jeho vlastní slova, pane vévodo, mám to prokázáno!“

„Tak co, Blacasi, co o tom soudíte?“ zeptal se král vítězoslavně a přestal na chvíli hledat v objemné knize, kterou měl otevřenou před sebou.

„Říkám, Sire, že se mýlí buď pan ministr policie, nebo já. A protože je nemožné, aby se mýlil ministr policie, neboť ten střeží blaho a čest Vašeho Veličenstva, je pravděpodobné, že se mýlím já. Avšak na vašem místě, Sire, bych vyslechl osobu, o které jsem s vámi mluvil. Budu dokonce trvat na tom, aby jí Vaše Veličenstvo prokázalo tu čest.“

„Rád přijmu kohokoliv, když to doporučujete, vévodo. Ale chci ho přijmout s argumenty v ruce. Pane ministře, máte novější zprávu, než je tato? Neboť tahle má ještě datum z 20. února, a dnes máme 3. března.“

„Ne, Sire, ale každou hodinu ji čekám. Od rána jsem pryč a snad došla za mé nepřítomnosti.“

„Jděte na prefekturu, a nebude-li tam,“ pokračoval Ludvík XVIII. se smíchem, „tak napište nějakou sám. Dělá se to tak?“

„Ó, Sire, v tomto směru není třeba, bohudíky, něco vymýšlet,“ odpověděl ministr. „Každý den zaplavují naše úřady nejpodrobnější udání od mnoha chudáků, doufajících, že si získají trochu zásluh za služby, které neprokazují, ale které by rádi prokázali. Spoléhají na náhodu a doufají, že nějaká neočekávaná událost dodá zdání skutečnosti tomu, co předpovídali.“

„To je v pořádku. Jděte, barone, a nezapomeňte, že vás čekám,“ řekl Ludvík XVIII.

„Hned se vrátím, Sire. Za deset minut jsem zpátky.“

„A já půjdu, Sire, pro svého posla,“ dodal Blacas.

„Počkejte přece, počkejte přece,“ namítl Ludvík XVIII. „Bude opravdu třeba, Blacasi, abych vám změnil erb. Dám vám orla s rozepjatými křídly, držícího ve spárech kořist, která se mu marně snaží vytrhnout, s tímto heslem: Tenax.“*

„Poslouchám, Sire,“ ujišťoval Blacas, zatínaje si netrpělivostí nehty do dlaní.

„Chtěl bych se s vámi poradit o tomto místě: Molli fugiens anhelitu.** Víte, jde tu o jelena prchajícího před vlkem. Nejste lovec, velký lovec vlků? Jak se vám tedy zamlouvá molli anhelitu?“

„Báječně, Sire! Ale můj posel je jako ten jelen, o kterém hovoříte, protože právě urazil 220 mil poštou, a to ani ne za tři dny.“

„To je příliš námahy a starostí, milý vévodo, když máme telegraf, který to vykoná za pouhé tři nebo čtyři hodiny, aniž se jen trochu zadýchá.“

„Ach, Sire, velmi špatně odměňujete toho ubohého mladého muže, který přichází z takové dálky a s takovou horlivostí, aby přinesl Vašemu Veličenstvu užitečnou zprávu. Přijměte ho laskavě, snažně vás o to prosím, už kvůli panu Salvieuxovi, který mi ho doporučuje.“

„Pan Salvieux, komoří mého bratra?“

„Ano, ten.“

„Je v Marseille, vím to.“

„Odtamtud mi píše.“

„Píše vám také o tom spiknutí?“

„Nepíše, ale doporučuje mi pana Villeforta a ukládá mi, abych ho uvedl k Vašemu Veličenstvu.“

„Pan Villefort?“ zvolal král. „Ten posel se tedy jmenuje Villefort?“

„Ano, Sire.“

„A sám přijíždí z Marseille?“

„Osobně.“

„Proč jste mi neřekl hned jeho jméno?“ pokračoval král, na jehož tváři se mimoděk projevily první známky neklidu.

„Sire, domníval jsem se, že Vaše Veličenstvo to jméno nezná.“

„Kdepak, kdepak, Blacasi! Je to vážný, vzdělaný a hlavně ctižádostivý člověk. A víte přece, jak se jmenuje jeho otec!“

„Jeho otec?“

„Ano, Noirtier.“

„Girondin Noirtier? Senátor Noirtier?“

„Ano, tak jest.“

„A Vaše Veličenstvo dalo úřad synu takového člověka?“

„Vy tomu vůbec nerozumíte, příteli Blacasi. Řekl jsem vám, že Villefort je ctižádostivý. Pro kariéru obětuje Villefort vše, i svého otce.“

„Mám ho tedy uvést, Sire?“

„Okamžitě, vévodo! Kde je?“

„Čeká mě asi dole v kočáře.“

„Jděte mi pro něho.“

Vévoda vyšel rychlým krokem jako mladík. Ve svém upřímném roajalistickém zanícení se cítil na dvacet let.

Když Ludvík XVIII. osaměl, zadíval se opět do svého pootevřeného Horácia a šeptal: Justum et tenacem propositi virum.***

Blacas se vrátil nahoru s touž rychlostí, s jakou sestoupil. V předpokoji byl nucen dovolávat se královy autority. Villefortovy zaprášené šaty, oblek, jenž v ničem neodpovídal požadavkům dvorního úboru, vydráždil nedůtklivost pana Brézé, zkoprnělého údivem nad tím, jak si ten mladý muž jen dovoluje objevit se takto oblečen před králem. Ale vévoda odstranil všecky potíže jedinou větou: „Z rozkazu Jeho Veličenstva.“ A přestože měl vrchní ceremoniář celou řadu námitek, aby obhájil zásadu, byl Villefort uveden.

Král seděl na témž místě, kde ho opustil vévoda. Když Villefort otevřel dveře, octl se právě proti němu. Mladý úředník se v první chvíli zarazil:

„Vstupte, pane Villeforte,“ řekl král, „vstupte!“

Villefort pozdravil, učinil několik kroků vpřed a čekal, až ho král osloví.

„Pane Villeforte,“ pokračoval král, „zde vévoda Blacas tvrdí, že nám chcete říct něco důležitého.“

„Sire, pan vévoda má pravdu a doufám, že Vaše Veličenstvo to samo uzná.“

„Nejprve a především, je podle vašeho mínění, pane, nebezpečí tak veliké, jak mi chtějí namluvit?“

„Sire, myslím, že je bezprostřední, ale dík tomu, že jsem si pospíšil, není, doufám, neodvratitelné.“

„Mluvte obšírně, pane, chcete-li,“ poznamenal král, kterého už také zmáhalo rozčilení, jež rozrušilo obličej Blacasův a změnilo hlas Villefortův. „Mluvte, ale hlavně začněte od začátku! Mám rád ve všem pořádek.“

„Sire, podám Vašemu Veličenstvu věrnou zprávu,“ řekl Villefort, „ale přesto prosím za prominutí, jestliže má řeč bude v důsledku mého rozčilení snad někde nejasná.“

Pohled na krále po tomto vemlouvavém začátku přesvědčil Villeforta o blahosklonnosti vznešeného posluchače a pokračoval:

„Sire, přijel jsem do Paříže, jak nejrychleji jsem mohl, abych oznámil Vašemu Veličenstvu, že jsem odhalil v obvodu své působnosti ne jedno z těch obyčejných a bezvýznamných spiknutí, jak se osnují denně v nejnižších vrstvách obyvatelstva a armády, ale opravdové spiknutí, bouři, která ohrožuje dokonce trůn Vašeho Veličenstva. Sire, Uchvatitel vyzbrojuje tři lodi. Uvažuje o nějakém plánu, snad nesmyslném, ale možná právě tak hrozném, jak je nesmyslný. Snad už opustil v tuto chvíli Elbu a odjel, nevím kam, ale zcela jistě proto, aby se pokusil přistát buď v Neapoli, na toskánském pobřeží, nebo dokonce ve Francii. Vaše Veličenstvo ví, že vládce ostrova Elba udržoval styky s Itálií a Francií.“

„Ano, pane, vím to,“ řekl král velmi rozčilen, „a zcela nedávno jsme se dozvěděli, že se konaly bonapartistické schůze v ulici svatého Jakuba. Ale pokračujte, prosím. Jak jste přišel k těm podrobnostem?“

„Sire, jsou výsledkem výslechu jistého muže v Marseille, kterého jsem už dlouho střežil a jehož jsem dal zatknout v den svého odjezdu. Tento muž, nezkrotný námořník, kterého jsem podezíral z bonapartismu, byl tajně na ostrově Elba. Setkal se tam s vrchním maršálem a ten mu svěřil ústní vzkazy pro jednoho bonapartistu v Paříži, jehož jméno jsem z něho nemohl vůbec dostat. A tímto vzkazem se ukládalo onomu bonapartistovi, aby připravoval náladu pro návrat – podotýkám, že jsou to slova vyslýchaného, Sire – pro návrat v nejbližší době.“

„A kde je ten muž?“ zeptal se Ludvík XVIII.

„Ve vězení, Sire.“

„A vám se zdálo, že ta věc je vážná?“

„Tak vážná, Sire, že když mě ta událost zastihla uprostřed rodinné slavnosti, právě v den mých zásnub, opustil jsem všecko, nevěstu a přátele, odložil všecko na pozdější dobu a přijel jsem, abych v největší pokoře vyslovil své obavy a ujistil Jeho Veličenstvo svou oddaností.“

„To je pravda!“ řekl Ludvík XVIII. „Nejednalo se o sňatek mezi vámi a slečnou Saint Méranovou?“

„Dcerou jednoho z nejvěrnějších služebníků Vašeho Veličenstva.“

„Ano, ano, ale vraťme se k těm piklům, pane Villeforte.“

„Obávám se, že je to něco víc než pikle, obávám se, že je to spiknutí.“

„Spiknutí se v těchto dobách snadno zosnuje,“ poznamenal král s úsměvem, „ale mnohem nesnadněji uskutečňuje, už proto, že i když jsem dosazen na trůn svých předků teprve nedávno, dívám se dobře na minulost, přítomnost a zároveň i do budoucnosti. Už deset měsíců zvyšují moji ministři ostražitost, aby bylo pobřeží Středozemního moře dobře střeženo. Kdyby Bonaparte přistál v Neapoli, celá koalice by byla vzhůru, ještě než by se dostal jen do Piombina. Kdyby přistál v Toskánsku, vstoupil by na nepřátelskou půdu. Přistane-li ve Francii – jistě jen s hrstkou mužů – snadno ho zdoláme, protože lid ho proklíná. Uklidněte se tedy, pane, ale spolehněte se přesto na naši královskou vděčnost.“

„Á, tu je pan Dandré!“ zvolal vévoda Blacas.

V tom okamžiku se opravdu objevil ve dveřích ministr policie, bledý, rozechvělý, mžikaje očima, jako by byl náhle něčím oslepen.

Villefort popošel, aby se vzdálil, ale stisk Blacasovy ruky ho zadržel.

* Vytrvalý.

** (Jelen) prchající, sotva dechu popadaje.

*** Spravedlivého a v předsevzetí vytrvalého muže nezviklá od úmyslu ani hněv občanů, kteří neprávo káží. (Horatius, Carmina III, 3.)

KAPITOLA 11

Korsický lidožrout

Při pohledu na baronovu vzrušenou tvář odstrčil Ludvík XVIII. prudce stůl, za nímž seděl.

„Co je vám, pane barone?“ vykřikl. „Vypadáte celý rozrušený. Souvisí ten zmatek, to váhání s tím, co říkal pan Blacas, a s tím, co mi právě potvrdil pan Villefort?“

Také Blacas přistoupil rychle k baronovi, avšak dvořanova hrůza nedovolila triumfovat státníkově pýše. V podobné situaci bylo pro něho opravdu výhodnější být pokořen šéfem policie, než ho sám pokořit.

„Sire…“ vykoktal baron.

„Tak co je s vámi?“ řekl Ludvík XVIII.

V záchvatu zoufalství vrhl se ministr policie k nohám Ludvíka XVIII., jenž ustoupil o krok a svraštil obočí.

„Budete mluvit?“

„Ó, Sire, jak strašlivé neštěstí! Jsem politováníhodný člověk. Nikdy  kvůli tomu nenajdu klid!“

„Pane, nařizuji vám, abyste mluvil,“ prohlásil Ludvík XVIII.

„Nuže, Sire, Uchvatitel opustil ostrov Elbu 28. února a přistál 1. března.“

„Kde přistál?“ zeptal se rychle král.

„Ve Francii, Sire, v malém přístavu poblíž Antibes v zátoce Juanské.“

„Uchvatitel přistál 1. března ve Francii u Antibes v zátoce Juanské, tedy dvě stě padesát mil od Paříže, a vy se to dovídáte teprve dnes, 3. března…! Ne, pane, co mi tu povídáte, je vyloučeno, buď vás špatně informovali, nebo jste se zbláznil.“

„Bohužel je to až příliš pravdivé, Sire!“

Ludvík XVIII. udělal nepopsatelné gesto plné hněvu a hrůzy a vypjal se v celé velikosti, jako by ho nečekaná rána zasáhla do srdce i do obličeje zároveň.

„Ve Francii! Uchvatitel ve Francii!“ zvolal. „Copak toho člověka nikdo nehlídal! Ale kdo ví, možná že s ním byli domluveni.“

„Ó, Sire!“ zvolal vévoda Blacas. „Muže, jako je pan Dandré, nelze obvinit ze zrady. Byli jsme všichni slepí, Sire, a ministr policie nebyl více slepý než ostatní, toť vše.“

„Ale…,“ začal Villefort, pak se však náhle zarazil. „Ó, promiňte, Sire, promiňte,“ pokračoval, ukláněje se, „dávám se unášet horlivostí, nechť mi Vaše Veličenstvo laskavě odpustí!“

„Mluvte, pane, mluvte směle,“ podotkl král, „vy jediný jste nás uvědomil o nebezpečí, pomozte nám proti němu najít nějaký prostředek.“

„Sire, Uchvatitel je na jihu nenáviděn. Když se odváží na jih, myslím, že je možné snadno vzbouřit proti němu Provence a Languedoc.“

„Zajisté, ale on postupuje přes Gap a Sisteron,“ poznamenal ministr.

„On postupuje, on postupuje,“ opakoval Ludvík XVIII. „Táhne tedy na Paříž?“

Ministr policie neodpověděl, ale jeho mlčení naznačovalo, že zcela souhlasí.

„A myslíte, pane, že by bylo možné vzbouřit Dauphiné jako Provence?“ zeptal se král Villeforta.

„Mrzí mě, Sire, že musím říct Vašemu Veličenstvu krutou pravdu, ale duch Dauphiné se zdaleka nevyrovná duchu Provence a Languedocu. Horalé jsou bonapartisté, Sire.“

„Byl tedy dobře informován,“ zašeptal Ludvík XVIII. „A kolik má mužů?“

„Nevím, Sire,“ odpověděl ministr policie.

„Jakže, vy nevíte! Zapomněl jste se na tuto okolnost informovat? Pravda, je málo důležitá,“ dodal král se zdrcujícím úsměvem.

„Nemohl jsem se o tom informovat, Sire. V depeši byla pouze zpráva o přistání a další cestě Uchvatitele.“

„A jak jste tu depeši dostal?“ zeptal se král.

Ministr sklonil hlavu a silně se začervenal.

„Po telegrafu, Sire,“ zamumlal.

Ludvík XVIII. postoupil o krok a zkřížil ruce na prsou, jako by to učinil Napoleon.

„Proto asi porazilo sedm armád koalice tohoto muže,“ řekl, bledý hněvem, „proto jsem asi byl zázrakem dosazen na trůn svých otců po pětadvacetiletém vyhnanství, proto asi jsem po těch pětadvacet let studoval, zkoumal, rozbíral lidi a události té Francie, která mi byla slíbena, aby v okamžiku, kdy se mi splnila všecka přání, vybuchla a rozdrtila mě síla, již jsem držel v rukou!“

„To je řízení osudu, Sire,“ zašeptal ministr, uznávaje, že taková tíha, lehká na vážkách osudu, stačí rozdrtit člověka.

„Je tedy pravda, co o mně říkají moji nepřátelé: Ničemu se nenaučil, nic nezapomněl? Kdybych byl zrazen jako on, ještě bych se utěšil. Ale být obklopen lidmi, kterým jsem udělil vysoké hodnosti a kteří měli střežit mou bezpečnost pečlivěji než svou vlastní, protože můj prospěch je jejich prospěchem, protože přede mnou nebyli nic a po mně nebudou nic, a bídně zhynout jejich neschopností, jejich hloupostí, ach ano, barone, to je řízení osudu, máte zcela pravdu!“

Ministr se při té hrozné kletbě celý shrbil.

Blacas si utíral zpocené čelo. Villefort se v duchu usmíval, protože cítil, jak roste jeho důležitost.

„Padnout,“ pokračoval Ludvík XVIII., neboť na první pohled změřil propast, nad kterou se monarchie houpala, „padnout a dovědět se o svém pádu po telegrafu! Ó, raději bych vystoupil na popraviště jako můj bratr Ludvík XVII., než sestoupil po schodech Tuilerií, takhle vyhnán a zesměšněn. Vy nevíte, barone, a měl byste vědět, co to znamená ve Francii zesměšnit se!“

„Sire, Sire, smilujte se…!“ šeptal ministr.

„Pojďte sem, pane Villeforte,“ pokračoval král, obraceje se k mladému muži, který stál nehnutě v pozadí a sledoval rozhovor, v němž se mlhavě zrcadlil osud království, „pojďte sem a řekněte pánovi, že bylo možné předvídat všecko, co nevěděl!“

„Sire, bylo téměř nemožné uhodnout plány toho muže. Vždyť je skrýval před celým světem.“

„Téměř nemožné! Opravdu velké slovo, pane ministře, jenže s velkými slovy je tomu jako s velkými muži, o tom jsem se přesvědčil. Téměř nemožné vyzvědět, co se děje šedesát mil od francouzského pobřeží, pro ministra s úřednickým aparátem, s úřady, policií, tajnou policií, špióny a milionem pěti sty tisíci franky tajných fondů! Nuže, podívejte se, tento pán, obyčejný úředník, o tom věděl víc než vy s celou vaší policií a zachránil by mou korunu, kdyby měl vaše právo použít telegraf!“

Ministr policie pohlédl s výrazem hluboké nevole na Villeforta; ten sklonil hlavu se skromností vítěze.

„Neříkám to kvůli vám, Blacasi,“ hovořil dále Ludvík XVIII., „protože i když jste nic neodhalil, byl jste aspoň rozumný a setrval jste na svém podezření. Jiný by na vašem místě možná považoval odhalení pana Villeforta za bezvýznamné, nebo spíše za výmysl prodejné ctižádosti.“

Tato slova byla narážkou na výrok, který ministr policie pronesl před hodinou s takovou důvěřivostí. Villefort pochopil královu hru. Jiný by se snad dal unést opojením z pochvaly. Ale Villefort se bál učinit si z ministra policie smrtelného nepřítele, ačkoli cítil, že ministr je neodvolatelně ztracen. Ministr, který v době své plné moci nedokázal uhodnout Napoleonovo tajemství, mohl opravdu v křečích své agónie vniknout do tajemství Villefortova; potřeboval k tomu jen vyslechnout Dantèse. Villefort přispěl proto ministru na pomoc, místo aby mu přitížil.

„Sire, rychlost, s jakou se to událo, je jistě Vašemu Veličenstvu důkazem, že pouze Bůh tomu mohl zabránit tím, že by byl rozpoutal bouři. Co Vaše Veličenstvo považuje z mé strany za výsledek hluboké prozíravosti, je čistě a prostě dílem náhody. Využil jsem toho jako oddaný služebník a nic víc. Nepřisuzujte mi víc, než zasluhuji, Sire, abyste nikdy nezměnil svůj prvotní názor, který jste si o mně asi udělal.“

Ministr policie poděkoval mladému muži výmluvným pohledem a Villefort pochopil, že jeho záměr se zdařil. Aniž však ztratil něco z královy vděčnosti, získal si právě přítele, s kterým mohl v případě potřeby vždy počítat.

„Dobře,“ řekl král, „a teď pánové,“ pokračoval, obraceje se k Blacasovi a ministru policie, „nepotřebuji vás už a můžete odejít. Co zbývá učinit, patří do oboru ministra války.“

„Naštěstí se můžeme, Sire, spolehnout na armádu,“ prohlásil Blacas. „Vaše Veličenstvo ví, jak se ve všech zprávách líčí její oddanost vaší vládě.“

„Nemluvte mi o zprávách. Teď vím, vévodo, jak jim může člověk důvěřovat. Ale když už jsme u zpráv, co jste se dověděl nového o aféře v ulici svatého Jakuba, pane barone?“

„O aféře v ulici svatého Jakuba?“ vyhrkl Villefort neschopen zadržet zvolání.

Ale hned se zarazil:

„Promiňte, Sire, moje oddanost k Vašemu Veličenstvu má na svědomí, že neustále zapomínám ne na úctu k němu, protože ta úcta se příliš hluboce vryla do mého srdce, ale na pravidla etikety.“

„Jen mluvte, pane,“ začal opět Ludvík XVIII., „dnes jste si dobyl práva ptát se.“

„Sire, přišel jsem právě dnes oznámit Vašemu Veličenstvu nové zprávy, které jsem získal o této události, ale pozornost Vašeho Veličenstva upoutala hrozná katastrofa s přistáním. V této chvíli by byly tyto zprávy pro krále bezvýznamné,“ poznamenal ministr.

„Naopak, pane, naopak,“ namítl Ludvík XVIII. „Zdá se mi, že aféra je v přímé souvislosti s událostí, kterou se zabýváme, a smrt generála Quesnela nás možná přivede na stopu velkého vnitřního spiknutí.“

Při jménu generála Quesnela se Villefort zachvěl.

„Všechno nasvědčuje tomu, Sire,“ pokračoval ministr policie, „že nejde o sebevraždu, jak se zprvu myslelo, ale o vraždu. Jak se zdá, zmizel generál Quesnel při odchodu z bonapartistického klubu. Ráno k němu přišel neznámý muž a smluvil si s ním schůzku v ulici svatého Jakuba. Komorník, který česal generála ve chvíli, kdy byl neznámý uveden do pracovny, dobře slyšel, že udal ulici svatého Jakuba, ale naneštěstí si nezapamatoval číslo.“

Zatímco ministr policie podával králi tyto zprávy, Villefort, který mu takřka visel na rtech, červenal a bledl. Král se k němu obrátil.

„Nemyslíte si jako já, pane Villeforte, že generál Quesnel, o kterém se bylo možné domnívat, že je oddán Uchvatiteli, ale jenž byl ve skutečnosti zcela na mé straně, zahynul jako oběť bonapartistických úkladů?“

„Je to pravděpodobné, Sire,“ odpověděl Villefort, „ale neví se nic bližšího?“

„Jsme na stopě muže, který domluvil schůzku.“

„Jste na stopě?“ opakoval Villefort.

„Ano, sluha ho popsal. Je to muž mezi padesáti až pětapadesáti lety, tmavovlasý, s černýma očima pod hustým obočím, který nosí licousy. Měl na sobě modrý převlečník a v knoflíkové dírce důstojnickou rozetu čestné legie. Včera sledovali jakéhosi člověka, jehož popis se shodoval přesně s tím, co jsem právě řekl, a ztratili ho na rohu ulic Jussienne a Volavčí.“

Villefort se opřel o lenoch křesla, neboť cítil, jak mu při řeči ministra policie podklesávají kolena. Oddechl si však, jakmile se dozvěděl, že neznámý agentovi unikl.

„Toho člověka vypátráte, pane,“ řekl král ministrovi policie. „A jestliže se generál Quesnel, který by vám byl nyní velmi užitečný, stal obětí vraždy, jak se podle všeho domnívám, chci, aby byli jeho vrazi krutě potrestáni, ať jsou to bonapartisté, nebo ne.“

Villefort musel sebrat všechnu chladnokrevnost, aby neprozradil hrůzu, již mu naháněl králův příkaz.

„Podivná věc!“ pokračoval král žertovně. „Policie si myslí, že řekla všecko, když prohlásí: Byla spáchána vražda, a že udělala vše, když dodá: Jsme viníkům na stopě.“

„Sire, doufám, že Vaše Veličenstvo bude alespoň v tomto ohledu spokojeno.“

„To je v pořádku, uvidíme; nebudu vás zdržovat déle, barone. Pane Villeforte, jste jistě unaven po tak dlouhé cestě, jděte si odpočinout. Jste ubytován u svého otce?“

Villefortovi se udělaly mžitky před očima.

„Ne, Sire,“ odpověděl, „ubytoval jsem se v hotelu Madrid v Tournonské ulici.“

„Byl jste však u něho?“

„Ze všeho nejdřív jsem se dal uvést k panu vévodovi Blacasovi, Sire.“

„Alespoň k němu zajdete?“

„Nemyslím, Sire.“

„Ach, ovšem,“ řekl Ludvík XVIII. se zvláštním úsměvem, naznačujícím, že všechny ty opětované otázky nebyly položeny bez úmyslu, „zapomněl jsem, že mezi vámi a panem Noirtierem je odstup a že je to nová oběť pro království a za ni vás musím odškodnit.“

„Sire, dobrota, kterou mi Vaše Veličenstvo projevuje, je pro mne odměnou zdaleka převyšující všecky mé touhy; nic víc po králi nežádám.“

„Nevadí, pane, nezapomeneme na vás, buďte bez starosti! Zatím,“ a král odepjal kříž čestné legie, který nosil obyčejně na svém modrém kabátě vedle kříže svatého Ludvíka, nad řádovou hvězdou Matky Boží z hory Karmel a svatého Lazara, a podal ho Villefortovi, „zatím přijměte aspoň tento kříž.“

„Sire, Vaše Veličenstvo se mýlí, to je důstojnický kříž,“ podotkl Villefort.

„Jen si ho vezměte, jaký je,“ řekl Ludvík XVIII. „Nemám kdy žádat o jiný. Blacasi, postaráte se o to, aby panu Villefortovi byla odevzdána ustanovovací listina.“

Villefortovi zvlhly oči slzami hrdé radosti. Vzal kříž a políbil ho.

„A jakými rozkazy mě nyní poctí Vaše Veličenstvo?“ zeptal se.

„Odpočiňte si, potřebujete to, a vězte, že v Paříži mi nemůžete ničím posloužit, ale v Marseille mi můžete být nanejvýš užitečný.“

„Za hodinu opustím Paříž, Sire,“ odpověděl Villefort a uklonil se.

„Jděte, pane, a kdybych na vás zapomněl – paměť králů bývá krátká –, připomeňte se mi…“ dodal král.

„Pane barone, nařiďte, aby poslali pro ministra války! Blacasi, vy zůstaňte!“

„Ach, to je dobrý začátek, pane, vaše štěstí je zajištěno,“ řekl ministr policie Villefortovi, když opouštěli Tuilerie.

„Potrvá dlouho?“ zašeptal Villefort, pozdravuje ministra, jehož kariéra byla u konce, a hledaje očima povoz, aby se vrátil do hotelu.

Po nábřeží jel fiakr. Villefort mu pokynul a fiakr přijel k němu. Villefort udal adresu, sedl si do kouta kočáru a oddal se ctižádostivým snům. Za deset minut byl v hotelu. Nařídil, aby byli za dvě hodiny připraveni koně a aby mu přichystali oběd.

Právě chtěl zasednout ke stolu, když kdosi ráznou a pevnou rukou rozdrnčel zvonek. Komorník šel otevřít a Villefort zaslechl, jak nějaký hlas vyslovil jeho jméno. „Kdo může už teď vědět, že jsem zde?“ ptal se sám sebe mladík.

V té chvíli se komorník vrátil.

„Co je? Kdo to zvonil? Kdo chce se mnou mluvit?“ ptal se Villefort.

„Nějaký cizí člověk, který nechce říct své jméno.“

„Jakže! Cizí člověk, který nechce říct své jméno? A co mi chce ten cizí člověk?“

„Chce mluvit s pánem.“

„Se mnou?“

„Ano.“

„Řekl mé jméno?“

„Ovšem.“

„A jak vypadá ten člověk?“

„Pane, je to muž kolem padesátky.“

„Velký? Malý?“

„Tak vaší postavy.“

„Brunet, nebo blondýn?“

„Snědý, velmi snědý. Černé vlasy, černé oči, černé obočí.“

„A oblečen?“ zeptal se Villefort.

„V dlouhý modrý kabát zapjatý odshora dolů, s řádem čestné legie v knoflíkové dírce.“

„To je on,“ zašeptal Villefort a zbledl.

„Ach, k čertu!“ zvolal ve dveřích muž, kterého jsme už dvakrát popsali. „To je ale nějakých okolků! Je v Marseille zvykem, že synové nechávají své otce čekat v předpokoji?“

„Otče!“ vykřikl Villefort. „Nemýlil jsem se tedy…, tušil jsem, že jste to vy.“

„Když jsi tedy tušil, že jsem to já,“ pokračoval příchozí, odkládaje hůl do kouta a klobouk na židli, „dovol, abych ti řekl, milý Gérarde, že to není od tebe vůbec pěkné, že jsi mě nechal tak dlouho čekat.“

„Nechte nás, Germaine,“ řekl Villefort.

Sluha odešel se zjevnými známkami údivu.

KAPITOLA 12

Otec a syn

Pan Noirtier – neboť to byl skutečně on – sledoval pohledem sluhu, jak za sebou zavíral dveře. Pak bezpochyby z obavy, aby sluha neposlouchal v předsíni, šel za ním a opět dveře otevřel: tato opatrnost nebyla zbytečná a rychlost, s jakou se Germain vytratil, dokazovala, že nebyl prost hříchu, který zahubil naše pradědečky. Pan Noirtier si dal tu práci a šel sám zavřít dveře předsíně, vrátil se, zavřel dveře ložnice, zastrčil závory a podal ruku Villefortovi, který se ještě nevzpamatoval z údivu, s nímž sledoval všechny tyto akce.

„Nu tak, milý Gérarde,“ řekl mladému muži s úsměvem, jehož výraz bylo těžko blíže určit, „nevypadáš, že bys byl mým příchodem právě nadšen.“

„Naopak, otče, mám velkou radost,“ odpověděl Villefort. „Vaše návštěva ovšem přichází tak nečekaně, že jsem poněkud zmaten.“

„Ale, milý příteli,“ pokračoval pan Noirtier a sedl si, „zdá se mi, že bych ti mohl říct totéž. Jak to, že mi ohlašuješ své zasnoubení v Marseille na 28. února, a 3. března jsi v Paříži?“

Gérard přistoupil k panu Noirtierovi.

„Nestěžujte si, že jsem zde,“ řekl mu, „přijel jsem totiž kvůli vám a tato cesta vás možná zachrání.“

„Ale, opravdu?“ prohodil pan Noirtier a pohodlně se natáhl v křesle. „Opravdu? Vysvětlete mi to přece, pane soudní rado, je to jistě zajímavé!“

„Otče, slyšel jste o jistém bonapartistickém klubu, který se schází v ulici svatého Jakuba?“

„Číslo 53? Ano, jsem jeho místopředsedou.“

„Otče, trnu nad vaší chladnokrevností.“

„Co se divíš, můj drahý? Když byl někdo vyhnán montagnardy, když uprchl z Paříže ve fůře sena, když byl Robespierrovými špicly štván po bordeauxských pláních, přivykne ledačemu. Jen pokračuj! Nu tak, co se stalo v tom klubu v ulici svatého Jakuba?“

„Co se tam stalo? Pozvali tam generála Quesnela, a když generál Quesnel opustil v devět hodin večer svůj dům, byl nalezen po třech dnech v Seině.“

„A kdo ti vyprávěl tuhle historku?“

„Sám král, otče.“

„No dobrá, já ti na oplátku sdělím jednu novinu.“

„Otče, myslím, že už vím, co mi chcete říct.“

„Ale! Ty víš o přistání Jeho Veličenstva císaře?“

„Mlčte, prosím vás, otče, předně kvůli sobě, a pak také kvůli mně! Ano, věděl jsem tu novinu, dokonce jsem ji věděl dřív než vy. Vždyť už po tři dny pádím tryskem z Marseille do Paříže a zuřím vztekem, že myšlenku, která mi spaluje mozek, nemohu poslat dvě stě mil napřed.“

„Už tři dny! Zbláznil ses? Před třemi dny císař ještě nepřistál.“

„Nevadí, znal jsem jeho plán.“

„Jak to?“

„Z dopisu, který vám byl poslán z ostrova Elba.“

„Mně?“

„Ano, vám! Zachytil jsem ho v poslově náprsní kapse. Kdyby byl ten dopis padl do jiných rukou, byl byste, otče, v této chvíli možná zastřelen.“

Villefortův otec se dal do smíchu:

„Výborně, výborně! Zdá se mi, že se restaurace naučila od císařství, jak rychle vyřizovat záležitosti… Zastřelen! Bereš to zhurta, můj drahý! A kde je ten dopis? Znám tě příliš dobře, abych se obával, žes ho nechal jen tak ležet.“

„Spálil jsem ho! Bál jsem se, aby z něho nezůstal ani útržek, protože ten dopis znamená vaše odsouzení.“

„A konec tvé kariéry,“ odpověděl chladně Noirtier. „Chápu, chápu. Ale nemusím se ničeho obávat, když mě chráníš.“

„Dělám víc než to, zachraňuji vás.“

„Kýho ďasa, začíná to být napínavé! Vysvětli mi to!“

„Otče, vracím se k tomu klubu v ulici svatého Jakuba.“

„Zdá se, že ten klub leží pánům od policie velmi na srdci. Pročpak lépe nehledali? Byli by ho našli.“

„Nenašli, ale jsou mu na stopě.“

„To jsou velké řeči, to znám: když se policie octne ve slepé uličce, říká, že je na stopě, a vláda klidně očekává den, kdy jí zkroušeně přijde oznámit, že se stopa ztratila.“

„Ano, ale našli mrtvolu. Generál Quesnel byl zabit a tomuhle se ve všech zemích světa říká vražda.“

„Vražda říkáš? Ale vždyť nic nedokazuje, že se generál stal obětí vraždy! Každý den se najdou v Seině lidé, kteří se tam vrhli ze zoufalství nebo se utopili, protože neuměli plavat.“

„Otče, víte velmi dobře, že generál se neutopil ze zoufalství a že v lednu se lidé v Seině nekoupou. Neblamujte se, ta smrt je správně označena jako vražda.“

„A kdo ji tak označil?“

„Král sám.“

„Král! Domníval jsem se, že je natolik filozofem, aby věděl, že v politice neexistuje vražda. V politice, víš to právě tak jako já, můj drahý, nejsou lidé, ale názory, politika nezná city, ale zájmy. V politice se nezabíjí člověk, odstraňuje se pouze překážka. Chceš vědět, jak se to všechno zběhlo? Dobře, řeknu ti to. Myslel jsem, že můžeme s generálem Quesnelem počítat, byl nám doporučen z Elby. Jeden z nás šel k němu, pozval ho na schůzi s přáteli do ulice svatého Jakuba. Přišel tam a my jsme před ním rozvinuli celý plán o odjezdu z Elby, o zamýšleném přistání. Pak, když všechno vyslechl, když už jsme nic nezatajovali, řekl, že je roajalista; tu jsme se na sebe všichni podívali. Požádali jsme ho, aby přísahal, a on přísahal, ale tak neochotně, že takovou přísahou jen pokoušel Boha. No a přes to všechno jsme ho nechali svobodně odejít, úplně svobodně. Že se nevrátil domů? Kdo za to může, můj milý? Od nás odešel a patrně zabloudil. Vražda! Opravdu mě překvapuješ, Villeforte, že ty, náměstek královského prokurátora, stavíš žalobu na tak špatných základech. Zdalipak mě někdy napadlo říkat ti, když při svém roajalistickém řemesle dáš useknout hlavu některému z našich: Synu, spáchal jsi vraždu! Ne, řeknu ti: Výborně, pane, vyhrál jste! Zítra čekejte odvetu!“

„Ale, otče, dejte si pozor, ta naše odveta bude strašlivá!“

„Nerozumím ti.“

„Vy počítáte s návratem Uchvatitele?“

„Jistěže.“

„Mýlíte se, otče, neujde ani deset mil od pobřeží do země a bude pronásledován, štván a lapen jako divoká šelma.“

„Milý příteli, císař je v této chvíli na cestě do Grenoblu, 10. nebo 12. bude v Lyonu a 20. nebo 25. v Paříži.“

„Lid se vzbouří…“

„… a půjde mu vstříc.“

„Má s sebou jen několik mužů a proti sobě bude mít celé armády.“

„Které mu budou dělat čestný doprovod při návratu do hlavního města. Na mou věru, jsi ještě dítě, milý Gérarde. Myslíš si, že jsi dobře informován, když tři dny po přistání se dovíš z telegrafické zprávy: Uchvatitel přistál s několika muži v Cannes. Je pronásledován! Ale kde je? Co dělá? O tom nevíš nic. Je pronásledován, to je vše, co víš! Nuže, bude takto pronásledován až do Paříže a nepadne při tom ani jediný výstřel.“

„Grenoble a Lyon jsou věrná města a postaví mu nepřekročitelnou hráz.“

„Grenoble mu s nadšením otevře brány, celý Lyon mu půjde naproti. Věř mi, jsme stejně dobře informováni jako ty a naše policie je právě tak dobrá jako vaše. Chceš důkaz? Dám ti ho. Chtěl jsi mi zatajit svou cestu a já jsem přesto věděl o tvém příjezdu půl hodiny po tom, kdys projel městskou branou. Svou adresu jsi dal pouze postiliónovi a vidíš, znám ji, čehož důkazem je, že přicházím právě ve chvíli, kdy se chystáš k obědu. Zazvoň přece a požádej o druhý příbor, poobědváme spolu!“

„Opravdu, zdá se, že jste dobře informován,“ řekl Villefort a hleděl s údivem na otce.

„Ach bože, to je velmi prosté. Vy, kteří máte moc, máte jen ty prostředky, které si můžete opatřit za peníze. My, kteří na moc čekáme, máme prostředky, které poskytuje oddanost.“

„Oddanost?“ zvolal Villefort se smíchem.

„Ano, oddanost. Tak se totiž v počestné řeči nazývá ctižádost, která doufá.“

A Villefortův otec natáhl ruku ke šňůrce od zvonku, aby zavolal sluhu sám, když ho nezavolal syn.

„Počkejte, otče, ještě jedno slovíčko!“

„Mluv!“

„Ať je královská policie sebehorší, ví přece jednu hroznou věc.“

„Jakou?“

„Popis muže, který přišel ke generálovi Quesnelovi ráno toho dne, kdy zmizel.“

„Tak tohle ví ta chytrá policie? A jaký je ten popis?“

„Snědá pleť, černé vlasy, černé licousy a černé oči, modrý převlečník zapjatý až po bradu, v knoflíkové dírce rozeta čestné legie, klobouk s širokým okrajem a v ruce rákosová hůlka.“

„Vida, vida, to všechno ví? A pročpak tedy toho muže nezadrží?“ zeptal se Noirtier.

„Protože se jí včera nebo předevčírem na rohu Volavčí ulice ztratil.“

„Vždyť jsem ti říkal, že vaše policie je hloupá!“

„Ano, ale každým okamžikem ho může zase najít.“

„Pravda,“ řekl Noirtier, rozhlížeje se bezstarostně kolem sebe, „pravda, nebude-li ovšem ten muž varován, ale on varován je, a změní tvář i oděv,“ dodal s úsměvem.

Při těch slovech vstal, svlékl svrchník, sundal nákrčník, přistoupil ke stolku, na němž ležely všechny synovy toaletní potřeby, vzal břitvu, namydlil si tváře a dokonale pevnou rukou odstranil kompromitující licousy, jež byly pro policii tak cenným důkazem.

Villefort ho pozoroval s hrůzou, v níž se mísil obdiv.

Když si Noirtier vyholil licousy, učesal si jinak vlasy. Místo černého nákrčníku si vzal barevný, který ležel navrchu v otevřeném cestovním vaku, místo svého modrého kabátu, který se zapínal na knoflíky, si oblékl kaštanově hnědý a hluboce vystřižený Villefortův kabát. Zkusil si před zrcadlem klobouk mladého muže se zahnutým okrajem, spokojen, že mu sluší, a místo rákosové hůlky, kterou nechal ležet v koutě krbu, zasvištěla v jeho šlachovité ruce bambusová španělka, kterou si dodával mladý elegantní náměstek nenucenosti, jež byla jednou z jeho hlavních předností. „Tak co,“ prohodil k synovi, když skončil tuto vnější proměnu, „myslíš, že mě teď tvá policie pozná?“

„Ne, otče,“ zakoktal Villefort, „alespoň doufám.“

Noirtier pokračoval:

„A nyní, milý Gérarde, spoléhám na tvůj důvtip, jak sprovodit ze světa všechny tyto předměty. Svěřuji je tvé ochraně.“

„Ach, buďte klidný, otče,“ řekl Villefort.

„Ano, ano! Teď myslím, že máš pravdu, že jsi mi snad doopravdy zachránil život. Ale můžeš být klidný, příště ti to vrátím!“

Villefort zavrtěl hlavou.

„Nevěříš?“

„Doufám, že se mýlíte.“

„Navštívíš ještě krále?“

„Snad.“

„Chceš být v jeho očích prorokem?“

„Proroci neštěstí nejsou u dvora vítáni, otče!“

„Ano, ale dnes nebo zítra se jim dostane spravedlivého uznání. A připustíme-li druhou restauraci, budeš pokládán za velkého muže.“

„Co mám králi říct?“

„Řekni mu toto: Sire, neříkají vám pravdu o poměrech ve Francii, o smýšlení ve městech v duchu armády. Ten, kterého nazýváte v Paříži korsickým lidožroutem, který se nazývá v Neversu ještě Uchvatitelem, je v Lyonu už Bonapartem a v Grenoblu císařem. Myslíte, že je štván, pronásledován, že je na útěku. A on zatím kráčí rychlostí orla, kterého nese na štítě. Myslíte si, že jeho vojáci umírají hladem, že jsou zdeptáni únavou a že jsou ochotni dezertovat, a ono jich zatím přibývá jak sněhových vloček na valící se kouli. Sire, odjeďte! Ponechte Francii jejímu skutečnému pánu, který si ji nekoupil, ale dobyl. Odjeďte, Sire, ne proto, že by vám hrozilo nějaké nebezpečí, váš protivník je dost silný, aby mohl dávat milost, ale proto, že pro potomka svatého Ludvíka by bylo ponižující, aby vděčil za svůj život muži od Arcoly, Marenga a Slavkova. Řekni mu to, Gérarde! Nebo raději odjeď a neříkej nic! Zataj svou cestu, nechlub se nikomu, žes jel do Paříže a cos tam dělal. Vezmi si opět poštovní vůz! Jestli jsi cestou sem pádil tryskem, uháněj teď zběsile zpátky. Vrať se do Marseille v noci, vstup do svého domu zadními dvířky a zůstaň tam hezky tiše, pokorně, co možná nenápadně, a hlavně se tvař nevinně, protože tentokrát, přísahám ti, budeme jednat silnou rukou, poněvadž známe své nepřátele. Jdi, synu, jdi, milý Gérarde! A uposlechneš-li těchto otcových rozkazů, nebo, líbí-li se ti to víc, budeš-li respektovat rady přítele, budeme tě moci udržet na tvém místě. To ti umožní,“ dodal Noirtier s úsměvem, „zachránit mě podruhé, kdyby tě vážky politické situace vynesly jednoho dne opět nahoru a mne hodily dolů. Sbohem, milý Gérarde! Až sem přijdeš příště, ubytuj se u mne!“

A po těch slovech Noirtier odešel, s klidem, který ho během celého tohoto choulostivého rozhovoru ani na okamžik neopustil.

Bledý a rozčilený Villefort běžel k oknu, poodhrnul záclonu a viděl ho, jak klidně a chladnokrevně kráčí kolem tří podezřelých chlapíků, kteří číhali za sloupy a na rozích ulic patrně proto, aby zatkli muže s černými licousy, v modrém převlečníku a s širokým kloboukem.

Villefort zůstal stát, těžce oddychuje, až mu otec zmizel na křižovatce u Bussy. Pak se vrhl k jeho odloženým věcem, uložil na dno svého zavazadla černý nákrčník a modrý převlečník, zkroutil klobouk a mrštil ho do skříně, zlomil rákosovou hůl na tři kusy a hodil je do ohně, nasadil si cestovní čapku, zavolal komorníka, pohledem umlčel tisíce otázek, jež měl na jazyku, zaplatil účet, vskočil do zapřaženého kočáru, dozvěděl se v Lyonu, že Bonaparte právě vstoupil do Grenoblu, a uprostřed všeobecného rozruchu, který ho provázel po celé cestě, dorazil do Marseille, sžírán všelikými úzkostmi, jež se vkrádají člověku do srdce zároveň se ctižádostí a prvními poctami.

KAPITOLA 13

Sto dní

Pan Noirtier byl dobrým prorokem a události šly tak, jak je předpověděl. Každý zná onen návrat z ostrova Elba, návrat podivuhodný, zázračný, který nemá příkladu v minulosti a zůstane nepochybně bez obdoby v budoucnosti. Ludvík XVIII. se jen chabě pokusil čelit této náhlé pohromě: jeho malá důvěra v lid mu brala i důvěru v události. Království, či spíše sotva obnovená monarchie, se zachvělo ve svých dosud nepevných základech a jediné mávnutí stačilo, aby se celá ta budova, beztvará smíšenina starých předsudků a nových myšlenek, sesypala.

Villefort měl tedy od krále pouze vděčné uznání, jež bylo pro tu chvíli nejen bez užitku, ale dokonce nebezpečné, a důstojnický kříž čestné legie, který z opatrnosti ani neukazoval, ačkoliv mu dal Blacas na králův příkaz zaslat dekret. Napoleon by byl jistě Villeforta zprostil úřadu, nebýt ochrany Noirtierovy, který se stal u dvora stodenního císaře všemocným jednak za odvážné chování v nebezpečích, jednak za prokázané služby. A tak přesně podle svého slibu zachránil girondin z roku 1793 a senátor z roku 1806 toho, kdo ho zachránil včera.

Za tohoto jakoby kouzlem vyvolaného císařství, jehož pád se dal ostatně lehko předvídat, se tudíž omezila celá Villefortova působnost na ututlání tajemství, jež by byl Dantès málem vynesl na veřejnost.

Sesazen byl pouze královský prokurátor, neboť byl v podezření, že je vlažným bonapartistou.

Sotva byla obnovena císařská moc, to jest, sotvaže se císař usadil v Tuileriích, jež Ludvík XVIII. právě opustil, a sotvaže roznesl na všechny strany četné rozkazy z onoho malého kabinetu, kam jsme ve stopách Villefortových uvedli své čtenáře a na jehož ořechovém stole nalezl ještě otevřenou a jen z polovice vyprázdněnou tabatěrku Ludvíka XVIII., již počaly v Marseille přes zákroky tamějších úředníků probleskovat plamínky občanské války, které zde na jihu nikdy úplně nevyhasnou. Nechybělo mnoho a represálie by se neomezily jen na několik pouličních kočičin před domy roajalistů, kteří se schovali doma, a na veřejné urážky těch, co se odvážili ven.

Přirozeným zvratem událostí se nyní stal i ctihodný rejdař, o němž jsme řekli, že příslušel ke straně lidové, ne zrovna všemohoucím – pan Morrel byl totiž člověk opatrný a mírně bojácný jako všichni obchodníci, kteří pomalu a pracně nabyli jmění – ale i když nemohl soupeřit s bonapartistickými nadšenci, kteří ho měli za umírněného, dosáhl přece jen takového postavení, že mohl pozvednout hlas a pronést stížnost. Tato stížnost, jak každý snadno uhodne, se týkala Dantèse.

Villefort se udržel na svém úřadě, přestože jeho představený padl. Jeho sňatek nebyl zrušen, byl jen odložen na šťastnější doby. Kdyby zůstal na trůně císař, byl by pro Gérarda nutný jiný sňatek a jeho otec by se mu už o něj postaral. Kdyby druhá restaurace přivedla do Francie opět Ludvíka XVIII., vliv pana Saint Mérana by se zdvojnásobil právě tak jako jeho, a sňatek by byl výhodnější než kdy jindy.

Náměstek královského prokurátora byl tedy v tomto okamžiku nejvyšším úředníkem v Marseille, když se jednoho rána otevřely dveře jeho pracovny a byl mu ohlášen pan Morrel.

Jiný by byl spěchal rejdaři vstříc a touto horlivostí by projevil svou slabost. Ale Villefort byl schopný muž, který měl ve všem ne-li zkušenost, tedy alespoň dobrý instinkt. Nechal Morrela čekat v předsíni, jak by to byl učinil za restaurace, ne proto, že by u sebe někoho měl, ale prostě proto, že náměstek královského prokurátora má ve zvyku nechat návštěvu čekat. Teprve když uběhlo asi čtvrt hodiny, kdy si přečetl dvoje nebo troje noviny různého politického zabarvení, poručil, aby uvedli rejdaře.

Pan Morrel očekával, že najde Villeforta sklíčeného; našel ho však takového, jak ho viděl před šesti týdny, klidného, sebejistého a plného oné chladné zdvořilosti, jež je nejnepřekročitelnější přehradou, jaká odděluje člověka vysoce postaveného od prostého muže.

Vstoupil do Villefortovy pracovny v přesvědčení, že soudce se zachvěje, až ho spatří, a zatím byl naopak rejdař celý roztřesený a rozčilený, když stanul před tímto vyšetřujícím mužem, který ho očekával opřen loktem o stůl.

Zastavil se u dveří. Villefort se na něho díval, jako by ho jen s námahou poznával. Konečně po několika vteřinách pátravého mlčení, zatímco ctihodný rejdař točil v rukou kloboukem, řekl Villefort:

„Pan Morrel, tuším?“

„Ano, pane náměstku, já,“ odpověděl rejdař.

„Pojďte přece dál,“ pokračoval soudce, pokynuv mu protektorsky rukou, „a řekněte mi, jaké události vděčím za čest vaší návštěvy.“

„Netušíte to, pane náměstku?“ zeptal se Morrel.

„Ne, ani v nejmenším. To mi však nijak nevadí, abych vám nebyl ochotně k službám, je-li to v mé moci.“

„Závisí to jedině na vás, pane náměstku,“ řekl Morrel.

„Vysvětlete mi to tedy konečně!“

„Pane náměstku,“ pokračoval rejdař, nabývaje při řeči opět sebejistoty a navíc posilován vědomím své spravedlivé věci a svého bezúhonného postavení, „vzpomínáte si, několik dní před přistáním Jeho Veličenstva císaře jsem vás přišel požádat o shovívavost ve věci jednoho nešťastného mladíka, námořníka, vrchního kormidelníka na mé lodi. Byl obžalován, jak si snad vzpomínáte, pro styky s ostrovem Elbou; avšak ty styky, které byly v té době zločinem, jsou nyní důvodem k vyznamenání. Sloužil jste tehdy Ludvíku XVIII., a nešetřil jste ho. Byla to vaše povinnost. Dnes sloužíte Napoleonovi, a máte ho chránit. Je to opět vaše povinnost. Přišel jsem se vás tedy zeptat, co se s ním stalo.“

Villefort se jen s velkým úsilím opanoval a zeptal se:

„Jak se jmenuje ten muž? Buďte tak laskav a řekněte mi jeho jméno.“

„Edmond Dantès.“

Je jasné, že Villefortovi by bylo bývalo stejně milé utržit v souboji z pětadvaceti kroků protivníkovu ránu jako slyšet toto jméno tak bez okolků pronesené. Nehnul však ani brvou.

„Tímto způsobem,“ řekl si v duchu Villefort, „mě nemůže v budoucnu nikdo obvinit, že jsem z případu toho mladíka udělal věc čistě osobní.“

„Dantès?“ opakoval, „Edmond Dantès, říkáte?“

„Ano, pane.“

Nato Villefort otevřel tlustý seznam v sousední skříni, vrátil se opět ke stolu, pak se znovu prohrabával v listinách, a obraceje se k rejdaři, otázal se ho co nejpřirozenějším tónem:

„Jste si naprosto jistý, že se nemýlíte?“

Kdyby byl býval Morrel bystřejší a do věci lépe zasvěcen, bylo by mu bývalo divné, že náměstek královského prokurátora mu odpovídá na otázky, jež vůbec nespadají do jeho oboru. A v duchu by se tázal, proč ho neposílá do vězeňských seznamů, k velitelům věznic nebo k okresnímu prefektovi. Morrel nejdřív marně hledal ve Villefortovi strach, a když pak žádný neviděl, spatřil už jen blahosklonnost. Villefortovi se to povedlo.

„Ne, pane náměstku, nemýlím se,“ řekl Morrel. „Ostatně znám toho ubohého hocha už deset let a v mých službách je už čtyři roky. Před šesti týdny, pamatujete se, jsem vás přišel prosit, abyste byl k němu spravedlivý. Přijal jste mě tehdy dosti špatně a odpověděl jste mi velmi nespokojeně. Ach, roajalisté byli v těch časech k bonapartistům tvrdí!“

„Pane Morreli,“ odpověděl Villefort, odrážeje narážku s obvyklou pohotovostí a chladnokrevností, „byl jsem roajalistou, když jsem věřil, že Bourboni jsou nejen legitimní dědici trůnu, ale i vyvolení národem. Avšak zázračný návrat, jehož jsme byli právě svědky, mi dokázal, že jsem se mýlil. Napoleonův génius zvítězil: legitimní panovník je i milovaný panovník!“

„Bravo!“ zvolal Morrel ve své bodré, poněkud obhroublé upřímnosti, „mám radost, že vás slyším takhle mluvit, a doufám, že z toho vzejde pro Edmonda něco dobrého.“

„Počkejte,“ opáčil Villefort a zalistoval v novém svazku listin, „už to mám: je to námořník, pravda, a oženil se s Katalánkou. Ano, ano, už si vzpomínám, ta věc byla velmi vážná.“

„Jak to?“

„Víte, že když ode mne odešel, odvedli ho do vězení sousedního paláce?“

„Ano, a co dál?“

„Co dál? Poslal jsem zprávu do Paříže. Poslal jsem tam papíry, které se u něho našly. Co chcete, byla to moje povinnost…, a za týden po zatčení byl vězeň odstraněn.“

„Odstraněn?“ vykřikl Morrel, „co s tím ubohým hochem udělali?“

„Jen se uklidněte. Byl patrně převezen do Fenestrelles nebo do Pignerolu nebo na ostrovy svaté Markéty, čemuž v úřední mluvě říkáme, že byl vypovězen. Jednoho krásného dne se vrátí, aby se opět ujal velení své lodi.“

„Ať přijde, kdy chce, jeho místo mu bude zachováno. Ale jak to, že se dosud nevrátil? Myslím, že to mělo být první starostí bonapartistické justice propustit na svobodu ty, kteří byli uvězněni justicí roajalistickou.“

„Nesuďte ukvapeně, milý pane Morreli,“ zvolal Villefort, „ve všech věcech se musí postupovat podle zákona. Rozkaz k uvěznění přišel shora, rozkaz k propuštění musí přijít také shora. Vždyť Napoleon se vrátil sotva před čtrnácti dny a stěží mohly být rozeslány omilostňující dekrety.“

„Ale copak by se formality nedaly uspíšit, teď když jsme zvítězili?“ zeptal se Morrel. „Mám nějaké přátele i určitý vliv. Mohl bych dosáhnout zrušení rozsudku.“

„Žádný rozsudek nebyl.“

„Tedy propuštění z vězeňské vazby.“

„V politických záležitostech nejsou vězeňské záznamy. Někdy mají vlády zájem na tom, aby nějaký člověk zmizel beze stopy. Vězeňské záznamy by napomáhaly pátrání.“

„Tak to bylo snad za Bourbonů, ale teď…“

„Tak je tomu za všech časů, milý pane Morreli. Vlády se střídají a navzájem se podobají. Trestní mašinérie zavedená Ludvíkem XIV. funguje kromě Bastily podnes. Ve vězeňských nařízeních byl císař vždycky přísnější než sám veliký král a počet vězňů, kteří nejsou zaznamenáni v listinách, jde do nekonečna.“

Tolik laskavosti by vyvrátilo i jistotu a Morrel neměl ani nejmenší podezření.

„Jakou radu mi tedy můžete dát, pane Villeforte, aby se uspíšil návrat ubohého Dantèse?“ zeptal se.

„Jedinou, pane Morreli. Podejte žádost ministru spravedlnosti.“

„Ale, pane Villeforte, víme, jak to chodí se žádostmi: ministr jich dostává denně dvě stě, a nepřečte ani čtyři.“

„To je pravda,“ odpověděl Villefort, „ale přečte si žádost, kterou mu pošlu já sám, doručím a osobně mu ji podám.“

„A vy byste byl tak laskav a vzal na sebe doručení této žádosti?“

„S největší radostí. Dantès byl tehdy možná vinen. Dnes je však nevinen a je mou povinností vrátit svobodu tomu, koho jsem kdysi rovněž z povinnosti musel dát uvěznit.“

Villefort tak předem odvracel nebezpečí málo pravděpodobného, přece však možného pátrání, které by ho bylo nadobro zničilo.

„Ale jak se píše ministrovi?“

„Posaďte se sem, pane Morreli,“ řekl Villefort, uvolňuje rejdaři své místo. „Nadiktuji vám to.“

„Byl byste tak laskav?“

„Samozřejmě. Neztrácejme čas. Už jsme ho ztratili až příliš.“

„Ano, pane, mysleme na toho ubohého chlapce, jak čeká, trpí a možná si zoufá.“

Villefort se zachvěl při pomyšlení na vězně, který ho v tichu a ve tmě proklíná. Ale zašel už příliš daleko, aby mohl couvnout. Dantès musel být rozdrcen jeho ctižádostí.

„Čekám, pane,“ promluvil rejdař, když se posadil do Villefortova křesla.

Villefort pak nadiktoval žádost, v níž – samozřejmě v nejlepším úmyslu, o tom nemohlo být pochyby – přeháněl Dantèsovo vlastenectví a služby, jež prokázal bonapartistické věci. Podle této žádosti byl Dantès jedním z nejaktivnějších osnovatelů Napoleonova návratu, a bylo jasné, že ministr, jakmile dostane takovouhle listinu do ruky, musí okamžitě učinit spravedlnosti zadost, pakliže se už tak nestalo.

Když byla žádost dopsána, Villefort ji ještě hlasitě přečetl.

„Dobrá,“ řekl, „a teď už se spolehněte na mne.“

„A bude žádost brzy odeslána, pane náměstku?“

„Ještě dnes.“

„A vy ji sám doručíte?“

„Nejlepším doporučením, jaké mohu dát, pane, bude, že potvrdím správnost všeho, co v této žádosti říkáte.“

Poté opět usedl Villefort a připsal do rohu žádosti své potvrzení.

„A co teď mám dělat, pane?“ zeptal se Morrel.

„Čekat,“ odpověděl Villefort. „Ručím za všecko.“

Toto ujištění vrátilo Morrelovi naději: nadšen opustil náměstka královského prokurátora a šel oznámit starému otci Dantèsovu, že se co nevidět opět shledá se synem.

Villefort, místo aby poslal žádost do Paříže, pečlivě ji u sebe uschoval, neboť tato listina mohla sice teď Dantèse zachránit, ale v budoucnosti ho mohla strašlivě kompromitovat, připustíme-li to, co už situace v Evropě i běh událostí naznačovaly, totiž druhou restauraci. Dantès tedy zůstal vězněm; ztracen v hlubinách kobky nezaslechl ani hromový pád trůnu Ludvíka XVIII., ani ještě hroznější zřícení císařství.

Zato Villefort sledoval všechno bdělým okem a všemu naslouchal pozorným uchem. Během krátkého vzkříšení císařství, jemuž se říká Sto dní, Morrel dvakrát opakoval svou intervenci, naléhaje vždy na Dantèsovo propuštění, a pokaždé ho Villefort upokojil sliby a nadějemi. Konečně přišlo Waterloo. Morrel se už u Villeforta neukázal: rejdař udělal pro mladého přítele vše, co bylo v lidských silách. Podnikat nové pokusy za této druhé restaurace znamenalo vydávat se zbytečně nebezpečí.

Ludvík XVIII. nastoupil opět na trůn. Villefortovi se stala Marseille místem plných vyčítavých vzpomínek; proto si zažádal o uprázdněné místo královského prokurátora v Toulouse a dostal je. Čtrnáct dní po nástupu do úřadu v novém působišti se oženil se slečnou Renátou Saint Méranovou, jejíž otec měl u dvora lepší postavení než kdy jindy.

Tak se stalo, že Dantès zůstal během Sto dní i po Waterloo za mřížemi, zapomenut ne-li lidmi, tedy alespoň Bohem.

Danglars pochopil celý dosah rány, kterou Dantèsovi zasadil, až když viděl Napoleona vracet se do Francie: jeho udání přišlo v pravou chvíli, a jako všichni lidé s jistým sklonem ke zločinu a v běžném životě jen prostředně bystří, nazval tuto podivnou shodu „řízením Prozřetelnosti“.

Ale když se Napoleon vrátil do Paříže a když znovu zazněl jeho velitelský a mocný hlas, Danglars dostal strach: každou chvíli čekal, že se Dantès, který bude všechno vědět, vrátí, Dantès hrozivý a silný k jakékoli pomstě. Tehdy projevil panu Morrelovi přání, že by rád opustil námořní službu, a vyžádal si od něho doporučení k jednomu španělskému obchodníkovi; nastoupil u něho jako příručí koncem března, tedy deset nebo dvanáct dní po Napoleonově návratu do Tuilerií. Odjel do Madridu a už o něm nikdo neslyšel.

Fernand naproti tomu nechápal nic. Dantès byl pryč, to mu zcela stačilo. Co se s ním stalo? Nepokoušel se to dozvědět. Avšak po celou dobu jeho nepřítomnosti neustále hloubal, jak by oklamal Mercedes, co se týče důvodů této nepřítomnosti, a vymýšlel plány vystěhování a únosu. Občas, a to byly černé chvilky jeho života, sedával na špičce mysu Pharo, na místě, odkud je vidět zároveň Marseille i Katalánsko, a smutně, bez hnutí jako dravý pták pozoroval, zda neuvidí krásného mladíka se vztyčenou hlavou, jak se vrací volným krokem po jedné ze dvou cest: i pro něho se stal poslem nejkrutější pomsty. V takovém případě byl už rozhodnut: rozbil by Dantèsovi hlavu kulí a pak by se sám zastřelil, aby zakryl svůj zločin. Avšak Fernand si tuto věc nalhával: nezabil by se, protože stále doufal.

Zatímco se potácel v tolika bolestných pochybách, povolalo císařství poslední vojenskou zálohu a každý muž schopný nosit zbraň vyrazil na zvučný povel císařův do Francie. Fernand odešel s ostatními. Opustil svou chatrč i Mercedes, sžírán strašlivou myšlenkou, že zatímco bude pryč, vrátí se možná jeho sok a ožení se s jeho milovanou.

Table of Contents

Nový článek

Nový článek 2