Obsah

Sváteční čas

Ve vyhnanství

Louskáček

Začátky

Vánoční stromeček

Druhý trimestr

Vánoční nálada a Štědrý večer

Třetí trimestr

Veselé Vánoce

Mark

Poděkování

Obsah

Obsah

Nový článek

Přání

Přeložila Štěpánka Svobodová

Copyright © 2021 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2022

ISBN 978-80-249-4814-0

Pam Popeové a Oscaře Stevickové

Sváteční čas

Manhattan

Prosinec 2019

Vždycky když nastal prosinec, přeměnil se Manhattan v město, které Maggie téměř nepoznávala. Turisté se nahrnuli na různé show na Broadwayi a zaplavili chodníky před obchodními domy v Midtownu. Postupně se z nich vytvářela hustá, pomalu se pohybující řeka chodců. Butiky a restaurace přetékaly nakupujícími, kteří svírali nákupní tašky, vánoční hudba se nesla ze skrytých reproduktorů a hotelové haly se třpytily dekoracemi. Vánoční stromek v Rockefellerově centru byl nasvícený pestrobarevnými žárovičkami a záblesky tisíců iPhonů. Městský provoz, který v těch místech nebyl nikdy rychlý ani za optimálních okolností, vázl natolik, že bylo často rychlejší jít pěšky než si vzít taxi. Chůze měla ale taky svá úskalí. Mrazivý vítr často vrazil mezi budovy a vynucoval si tedy funkční termoprádlo, několik vrstev fleecu a bundy zapnuté až ke krku.

Maggie Dawesová, která se považovala za nezávislou osobu sžíranou touhou po cestování, vždycky zbožňovala představu pravých newyorských Vánoc, třebaže takovou tu roztomiloučkou jako na pohlednicích. Ve skutečnosti ale stejně jako spousta obyvatel New Yorku dělala, co mohla, aby se Midtownu během svátků vyhnula. Místo toho se zdržovala buď v okolí svého bydliště v Chelsea, anebo, a to bylo obvyklejší, odletěla do teplých krajin. Jako fotografka-cestovatelka se leckdy nepovažovala za Newyorčanku. Spíš za nomádku, která má čirou náhodou adresu trvalého bydliště v New Yorku. V zápisníku, schovaném vždycky v přihrádce nočního stolku, měla vytvořený seznam více než stovky míst, která ještě chtěla navštívit. Některá byla tak obskurní nebo odlehlá, že bylo výzvou už jenom se tam dostat.

Od té doby, co před dvaceti lety skončila školu, si na seznam přidávala další destinace. Zaznamenávala si místa, která podněcovala její fantazii, ať už z toho nebo onoho důvodu, i když už si díky svému putování mohla některá místa odškrtnout. S fotoaparátem přehozeným přes rameno navštívila všechny kontinenty, přes dvaaosmdesát zemí a třiačtyřicet z padesáti států. Pořídila desetitisíce fotografií, od obrázků divočiny v deltě Okawanga v Botswaně až po snímky polární záře v Laponsku. Z jejího zdolání Incké cesty vznikly také fotografie, další pocházely z pobřeží Koster v Namibii, a ještě víc z míst mezi ruinami Timbuktu. Před dvanácti lety se naučila potápět s dýchacím přístrojem a strávila deset dní dokumentováním života v moři na Raja Ampat. Před deseti lety se vyšplhala na slavné Paro Taksang, známé též jako Tygří hnízdo, do buddhistického kláštera vybudovaného na útesu v Bhútánu s panoramatickým výhledem na Himálaj.

Lidé velice často žasli nad jejími dobrodružstvími. Ona však zjistila, že dobrodružství je slovo s mnoha významy, a ne všechny jsou zrovna dobré. A tak to bylo také s dobrodružstvím, které prožívala právě teď – ano, stejně to někdy popisovala svým sledovatelům na Instagramu a YouTube. Místo aby se odvážila do exotičtějších lokalit, byla díky tomuto dobrodružství převážně odkázaná na svou galerii nebo malý dvoupokojový byt na Západní devatenácté ulici. Dobrodružství, které ji občas dohánělo k myšlenkám na sebevraždu.

Ale ne, stejně by to nikdy neudělala. Ta myšlenka ji děsila a přiznala to i v jednom z mnoha videí, která vytvořila pro YouTube. Téměř deset let byla její videa obyčejná. Byly to prostě příspěvky fotografky. Popisovala, jak se rozhoduje při pořizování fotografií, nabízela četné kurzy ve Photoshopu a psala kritiky na nové fotoaparáty a rozsáhlou řadu jejich doplňků. Obvykle zveřejnila dva až tři příspěvky měsíčně. Její videa na YouTube spolu s příspěvky na Instagramu, facebookových stránkách a blogu na její webové stránce byly vždycky velmi oblíbené mezi fotografickými maniaky. Současně vylepšovaly její pověst v oboru.

Před třemi a půl lety ji ale jen tak zničehonic napadlo, že na svém youtubovém kanálu zveřejní video týkající se její nejnovější diagnózy. Ta ovšem s fotografováním neměla nic společného. To video, nesouvislé a zcela necenzurované líčení strachu a nejistoty, které najednou pocítila, když se dozvěděla, že má melanom ve čtvrtém stadiu, patrně nemělo být vůbec zveřejněné. Představovala si, že bude reagovat osamělý hlas, který se bude ozývat jako ozvěna odkudsi z pustých zákoutí internetu. Podařilo se jí však významně upoutat pozornost ostatních. Nebyla si úplně jistá, proč a jak, ale to video – ze všech těch, která kdy zveřejnila – upoutalo nejdřív pár lidí, jen takový pramínek, z něhož se ale posléze stal souvislý tok. Nakonec i ten se vylil ze břehů jako záplava názorů, poznámek, otázek a lajků od lidí, kteří nikdy neslyšeli ani o ní, ani o její práci. A protože se domnívala, že musí odpovědět těm, které dojala její těžká situace, zveřejnila další video, které se opět týkalo diagnózy a které se stalo dokonce ještě populárnějším. Od té doby pokračovala asi jedenkrát měsíčně se zveřejňováním obsahu ve stejném stylu, převážně kvůli pocitu, že nemá jinou možnost než pokračovat. Během posledních tří let probírala různé léčebné postupy, popisovala, jak se při nich cítila, a někdy dokonce i ukázala jizvy po chirurgickém zákroku. Vykládala o spáleninách po ozařování a o tom, jak zvracela a ztrácela vlasy. Otevřeně uvažovala o smyslu života. Přemítala o svém strachu z umírání a spekulovala o možnosti existence posmrtného bytí. Byly to závažné otázky, ale snad aby zažehnala svou vlastní depresi, když hovořila o tak skličujících věcech, snažila se, aby se videa nesla v co nejlehčím možném duchu. Domnívala se, že to je částečně důvod její popularity, ale kdo to mohl vědět? Jedinou jistotou bylo, že se z ní, téměř proti její vůli, stala hvězda vlastní webové reality show. Show, která začala s nadějí, ale pomalu se zužovala, aby se nakonec soustředila na nevyhnutelný konec.

A – možná překvapivě – jak se blížilo velké finále, počet sledovatelů se dokonce ještě rozrostl.

Na prvním Rakovinovém videu – tak si je sama v duchu nazvala, na rozdíl od jejích Skutečných videí – upřela zrak do kamery s rozpačitým úsměvem a řekla: „V první chvíli jsem tu věc nenáviděla. A pak se mnou začala srůstat.“

Věděla, že je to nejspíš dost nevkusné, vtipkovat o své nemoci, ale celá ta situace, v níž se ocitla, jí přišla absurdní. Proč ona? Tehdy jí bylo šestatřicet let, pravidelně cvičila a měla poměrně zdravý jídelníček. V rodině rakovinu nikdo neměl. Vyrostla v Seattlu, kde bylo skoro pořád pod mrakem, a žila na Manhattanu. To tedy vyloučilo nezdravé opalování v minulosti. Nikdy nebyla v soláriu. Nic z toho jí nedávalo smysl, ale tak to s rakovinou chodí, ne? Rakovina lidi nediskriminovala. Prostě se to stalo těm, co neměli štěstí. Po nějaké době se smířila s tím, že vhodnější otázka ve skutečnosti zní Proč NE já? Nebyla nijak výjimečná. Až dosud v jejím životě existovaly chvíle, kdy si připadala zajímavá nebo inteligentní, nebo dokonce hezká, ale slovo výjimečná jí nepřišlo na mysl nikdy.

Když jí sdělili diagnózu, byla by přísahala, že se těší dokonalému zdraví. Před měsícem navštívila ostrov Vaadhoo na Maledivách kvůli focení pro vydavatelství Condé Nast. Vypravila se tam s cílem zachytit bioluminiscenci v pobřežních vodách, díky níž vlny oceánu září jako hvězdný svit, jako by byly nasvícené zevnitř. Mořský plankton byl odpovědný za přízračné, působivé světlo a Maggie si vyhradila čas navíc na pořízení obrázků pro osobní potřebu, třeba pro případný prodej ve své galerii.

S fotoaparátem v ruce brouzdala uprostřed odpoledne téměř prázdnou pláží nedaleko svého hotelu a snažila se představit si snímek, který měla v úmyslu pořídit, až se snese večer. Chtěla zachytit náznak pobřežní linie – možná s velkým kamenem v popředí –, nebe a samozřejmě vlny s hřebínky tříštícími se o břeh. Strávila na pláži víc než hodinu pořizováním záběrů z různých úhlů a fotila zde různá místa, když kolem ní prošla dvojice lidí. Vedli se za ruce. Zcela pohroužená do práce sotva zaznamenala jejich přítomnost.

O pár chvil později, když ještě přejížděla očima v hledáčku fotoaparátu linii, kde se vlny tříštily o břeh, zaslechla za sebou hlas té ženy. Mluvila anglicky, ale s výrazným německým přízvukem.

„Promiňte,“ začala ta žena. „Vidím, že jste velice zaneprázdněná, a omlouvám se, že vás ruším.“

Maggie sklonila fotoaparát. „Ano?“

„Není úplně snadné vám takovou věc říkat, ale nechala jste si prohlédnout to tmavé znaménko vzadu na rameni?“

Maggie svraštila čelo a bezúspěšně se snažila zahlédnout mezi ramínky plavek znaménko, o němž se žena zmínila. „Vůbec nevím, že tam nějaké tmavé znaménko mám…“ Zamžourala zmateně na ženu. „A proč vás to tak zaujalo?“

Žena, padesátnice s krátkými šedivými vlasy, přikývla. „Asi bych se vám měla představit. Jsem doktorka Sabine Kesselová. Dermatoložka z Mnichova. To znaménko vypadá abnormálně.“

Maggie zamrkala. „To jako myslíte, že by to mohla být rakovina?“

„Nevím,“ zatvářila se žena obezřetně. „Ale být na vašem místě, nechala bych si ho prohlídnout co nejdřív. Samozřejmě to taky nemusí nic být.“

Nebo to může být vážné. Doktorka Kesselová to ani nemusela dodávat.

Maggie trvalo pět nocí, než byla s nafocenými soubory dostatečně spokojená. Věděla, že na nich bude dál intenzivně pracovat v digitální postprodukci – skutečné umění ve fotografii se v současnosti téměř vždycky objevilo až posléze. Už teď ale věděla, že výsledky budou velkolepé. Současně, a přestože se snažila si nedělat starosti, se taky objednala na čtvrtý den po návratu do města k doktorovi Snehalu Khatrimu, dermatologovi na Upper East Side.

Provedli jí biopsii začátkem července 2016 a pak ji poslali ještě na další testy. Později téhož měsíce absolvovala MRI (magnetickou nukleární rezonanci) a PET (pozitronovou emisní tomografii) v nemocnici Memorial Sloan Kettering. Když přišly výsledky, posadil ji pan doktor ve své ordinaci a tlumeným, vážným hlasem ji informoval, že má melanom ve stadiu IV. Později toho dne ji představili onkoložce Leslie Brodiganové, která o ni měla nadále pečovat. Na základě těchto schůzek si Maggie provedla vlastní rešerši na internetu. Doktorka Brodiganová jí vyložila, že pokud se jedná o predikci vývoje toho kterého jednotlivce, neznamenají obecné statistiky skoro nic. Maggie si ale nemohla pomoct a zaměřila se na čísla. Zjistila si, že procento přeživších, jimž byl diagnostikován melanom ve stadiu IV, je po pěti letech nižší než patnáct procent.

V naprostém šoku natočila následujícího dne své první Rakovinové video.

Při druhé návštěvě jí doktorka Brodiganová – modrooká blondýna plná života, která jako by byla přímo ztělesněním termínu pevné zdraví – znovu vysvětlila všechno, co se týkalo jejího onemocnění. Celý proces byl totiž natolik náročný, že si Maggie dokázala zapamatovat z první návštěvy pouhé zlomky. To, že měl člověk melanom ve stadiu IV, v zásadě znamenalo, že rakovina už stačila metastázovat nejen do vzdálenějších lymfatických uzlin, ale také do některých dalších orgánů. V jejím případě jak do jater, tak do žaludku. Vyšetření metodou MRI a PET odhalila rakovinné bujení, které napadalo zdravější části jejího těla jako armáda mravenců hodujících na jídle rozloženém na piknikovém stole.

Stručně řečeno: Následující tři a půl roku byly takovou rozmazanou šmouhou léčby a zotavování s občasnými záblesky naděje osvětlujícími temný tunel úzkosti. Maggie podstoupila chirurgické odstranění zasažených lymfatických uzlin a metastáz v játrech a žaludku. Po zákroku následovalo ozařování, které bylo nesmírně trýznivé. Kůže jí místy úplně zčernala, takže jizvy z operačního sálu ještě doplnily další ošklivé po spáleninách. Taky se dozvěděla, že existují různé druhy melanomu, a to dokonce i u těch ve stadiu IV, což vyžaduje různé možnosti léčby. V jejím případě to znamenalo imunoterapii. U té se několik let zdálo, že funguje. Nakonec se však ukázalo, že nikoliv. Letos v dubnu začala s chemoterapií a pokračovala s ní měsíce. Strašně ji nenáviděla za to, jak se pak cítila. Současně ale byla přesvědčená, že díky tomu musí být léčba určitě účinná. Jak by taková věc mohla nefungovat, říkala si v duchu, když u ní vyvolávala pocit, jako by zabíjela každičkou část jejího těla? Během těch dní se sotva poznávala v zrcadle. Jídlo vždycky chutnalo příliš hořce nebo příliš slaně. Bylo pro ni tedy těžké vůbec něco sníst. Zhubla o víc než deset kilo, a to už předtím byla drobná. Její oválné hnědé oči byly zapadlé a obrovské nad vyčnívajícími lícními kostmi. Tvář spíš připomínala lebku potaženou kůží. Stále jí byla zima a nosila tlusté svetry i v přetopeném bytě. Přišla o veškeré své tmavohnědé vlasy. Pak sledovala, jak jí jen pomaloučku v oddělených ploškách narůstají znovu, světlejší a heboučké jak chmýříčka miminek. Téměř po celou dobu nosila na hlavě šátek nebo klobouk. Krk se postupem doby tak vytáhl a vypadal tak křehce, že si ho halila do šály nebo šátku, aby ho nezahlédla v zrcadle.

Více než před měsícem, začátkem listopadu, absolvovala další kolo vyšetření na tomografech CAT (Computer tomography – počítačová tomografie) a PET (pozitronová emisní tomografie) a v prosinci se znovu sešla s doktorkou Brodiganovou. Lékařka byla rezervovanější než obvykle, přestože její oči byly plné soucitu. Začala Maggie vykládat, že zatímco více než tři roky léčba čas od času nemoc zpomalila, její postup se nikdy zcela nezastavil. Když se Maggie zeptala, jaké další možnosti ještě připadají v úvahu, doktorka vlídně obrátila její pozornost ke kvalitě života, který jí zbývá.

Takto opatrně sdělila Maggie, že umírá.

Maggie si otevřela galerii víc než před devíti lety spolu s dalším umělcem, který si říkal Trinity a který využíval většinu prostoru pro svoje gigantické, eklektické plastiky. Trinity se ve skutečnosti jmenoval Fred Marshburn a seznámili se spolu na vernisáži výstavy jiného umělce, tedy na události, na které Maggie chodila jen zřídka. Trinity byl tou dobou již hodně úspěšný a už dlouho si pohrával s myšlenkou, že by si otevřel vlastní galerii. Rozhodně se ale o ni nijak netoužil starat nebo ji řídit ani tam nehodlal trávit čas. A protože se vcelku shodli a její fotografie nijak nekonkurovaly jeho pracím, uzavřeli nakonec dohodu. Za to, že se Maggie bude po organizační a obchodní stránce o galerii starat, bude dostávat skromný plat a může si tam vystavovat i výběr svých prací. Tehdy šlo víc o prestiž – mohla lidem vykládat, že má svou vlastní galerii! – než o peníze, které jí Trinity platil. První rok nebo dva prodala jen pár vlastních snímků.

Maggie tehdy stále ještě hodně cestovala – průměrně víc než stokrát ročně –, takže padlo každodenní vedení galerie na ženu jménem Luanne Sommersová. Když ji Maggie zaměstnala, byla Luanne bohatá rozvedená paní s dospělými dětmi. Její zkušenosti byly omezené. Jako amatérka měla vášeň pro sbírání všeličeho a zkušeným okem dokázala objevit nejeden poklad v řetězci obchodů Neiman Marcus. V její prospěch však mluvilo, že se dobře oblékala, byla zodpovědná, svědomitá a ochotná se učit nové věci. A taky ji nijak neuvádělo do rozpaků, že u nich vydělávala méně než minimální mzdu. Jak to sama prezentovala, její alimenty bohatě stačily na to, aby si mohla dovolit užívat důchodu v luxusu. Navíc tvrdila, že stejně nemůže sníst víc obědů než každá normální ženská, pokud by jí nepřeskočilo.

A ukázalo se, že Luanne má pro obchodování přirozený talent. Na začátku ji Maggie stručně seznámila s technickými aspekty všech svých fotografií i s příběhy, které se pojily s každým jednotlivým snímkem. To bylo často pro kupující stejně zajímavé jako obrázek samotný. Trinityho plastiky, na něž byly použity nejrůznější materiály – plátno, kov, plast, lepidlo a barvy spolu s předměty posbíranými na smetištích, jeleními parohy, sklenicemi od marmelády a plechovkami –, byly už samy dost originální, aby podněcovaly duchaplné diskuze. Trinity už byl etablovaný miláček kritiky a jeho díla byla v oběhu navzdory jejich závratným cenám. Galerie ale neinzerovala příliš hostujících umělců ani nevystavovala jejich díla, takže práce sama byla dost klidná. Stávalo se, že některé dny přišla dovnitř jen hrstka lidí. Poslední tři týdny v roce mohli galerii i úplně zavřít. Pro Maggie, Trinityho i Luanne to bylo uspořádání, které dlouho všem vyhovovalo.

Dvě věci ale všechno změnily. Jednak Maggiina Rakovinová videa přilákala do galerie nové lidi. Ne obvyklé sezonní nadšence současného umění nebo fotografií, ale turisty z takových míst jako Tennessee nebo Ohio, lidi, co začali sledovat Maggie na Instagramu nebo na YouTube, protože se s ní cítili spříznění. Z některých se pak stali skuteční fandové její fotografie, ale hodně z nich se s ní prostě chtělo jenom osobně setkat nebo si od ní koupit jeden z jejích podepsaných snímků na památku. Telefon začal zvonit jako divý kvůli objednávkám z nejrůznějších lokalit po celé zemi a další objednávky se na ně valily prostřednictvím webových stránek. To bylo všechno, co dokázaly Maggie s Luanne vyřizovat, aby vůbec držely krok. Minulý rok se rozhodly nechat galerii otevřenou i přes prázdniny, protože se k nim stále hrnuly davy. Pak se Maggie dozvěděla, že brzy začne s chemoterapií. To znamenalo, že nebude moct v galerii pomáhat celé měsíce. Bylo jasné, že potřebují přijmout dalšího zaměstnance. Když pak Maggie nanesla tuto otázku Trinitymu, souhlasil okamžitě. A jak tomu osud chtěl, následujícího dne vešel do galerie mladý muž jménem Mark Price a požádal, zda by si s ní mohl promluvit. Maggie přišlo, že je to snad až příliš skvělé, než aby to mohla být pravda.

Mark Price právě dokončil bakalářské studium, ale klidně mohl být považován za maturanta. Maggie si zpočátku myslela, že se jedná o dalšího „fanouška jejích Rakovinových videí“, ale byla to pravda jen částečně. Mark připustil, že se sice seznámil s její prací díky její popularitě na internetu – obzvlášť obdivoval její videa, jak se sám přiznal –, ale taky přišel se svým životopisem. Vysvětlil, že hledá zaměstnání, a představa, že by pracoval v uměleckém světě, se mu velmi zamlouvá. A dodal, že umění a fotografie dovolují sdělovat nové myšlenky a často takovým způsobem, kterým to slova neumožňují.

Navzdory pochybnostem ohledně zaměstnávání svých obdivovatelů si s ním Maggie hned ten den sedla a bylo víc než zřejmé, že Mark svůj domácí úkol splnil beze zbytku. Věděl toho spoustu o Trinitym a jeho práci. Zmínil se o konkrétní instalaci, která byla právě k vidění v Muzeu moderního umění MoMA, a o další na univerzitě New School, a porovnal je s některými pozdějšími pracemi Roberta Rauschenberga zasvěceným, ale skromným a nijak okázalým způsobem. Maggie to sice nepřekvapilo, ale byl rovněž obeznámený s hlavní částí jejího díla, a to do hloubky, která na ni udělala dojem. A přestože odpověděl uspokojivě na všechny její otázky, stále zůstávala poněkud nesvá. Nedokázala zcela rozpoznat, jestli myslí vážně svůj zájem pracovat v nějaké galerii, nebo je pouze dalším člověkem, který chce být svědkem její tragédie zblízka.

Když se jejich schůzka blížila ke konci, vysvětlila mu, že zatím nepořádají pracovní pohovory pro nové adepty – ačkoliv, upřímně řečeno, to byla jen otázka času. Mark na to zareagoval tak, že se zdvořile zeptal, zda by i tak byla ochotná přijmout jeho životopis. Zpětně si vybavila, že to byl právě způsob, jakým o to požádal, co ji okouzlilo. „Byla byste i přesto ochotná ode mne přijmout mé curriculum vitae?“ Ohromilo ji, jak je starosvětský a uhlazený, a když natáhla ruku pro dokument, neubránila se přitom úsměvu.

Koncem téhož týdne zveřejnila na několika stránkách spojených s výtvarným uměním oznámení, že je u nich volné místo, a taky obvolala několik kontaktů v jiných galeriích a dala jim vědět, že hledají novou pracovní sílu. Životopisy a žádosti zaplavily inbox s došlou korespondencí a Luanne se sešla se šesti adepty. Maggie, která buď zvracela, nebo se jí přinejmenším zvedal žaludek po první infuzi, nabírala síly doma. Přes první pohovor se dostala pouze jedna adeptka, ale když se na druhý nedostavila, taky ji vyškrtli. Luanne, celá zničená, navštívila Maggie doma, aby ji informovala, jak se situace vyvíjí. Maggie už několik dnů vůbec nevyšla z bytu, ležela na pohovce a srkala ovocno-zmrzlinové smoothie, které jí přinesla Luanne. Byla to jedna z mála věcí, které Maggie s vynaložením jistého úsilí dokázala pozřít a nezvrátit.

„Jen těžko můžu uvěřit, že nemůžeme najít nikoho kvalifikovaného pro práci v galerii,“ vrtěla Maggie hlavou.

„Nemají žádné zkušenosti a o umění nevědí vůbec nic,“ brblala Luanne.

To ty jsi taky nevěděla, mohla namítnout Maggie, ale zůstala zticha. Dobře si uvědomovala, že z Luanne se vyklubal skutečný poklad, a to jako kamarádka, i jako zaměstnankyně. To jim opravdu vyšlo. Laskavá a klidná Luanne už dávno přestala být pouhou kolegyní.

„Věřím tvému úsudku, Luanne. Tak holt začneme znova.“

„A víš jistě, že už ve hře není nikdo další, s kým by se vyplatilo se sejít?“ zanaříkala Luanne.

Maggie vlastně ani nevěděla proč, ale najednou jí na mysli vytanul Mark Price, jak se jí zdvořile ptal, zda by byla ochotná od něj přijmout jeho životopis.

„Ty se usmíváš,“ poznamenala Luanne.

„Ale ne, kdepak, vůbec ne.“

„Přece poznám úsměv, když ho mám před očima. Na cos teď zrovna myslela?“

Maggie si znovu srkla smoothie, dávala si na čas, až se nakonec rozhodla se svým nápadem vyrukovat. „Přišel k nám jeden mladík, ještě než jsme tu pozici vůbec vypsali,“ přiznala a pak se pustila do líčení té schůzky. „Ale pokud jde o něj, pořád ještě si nejsem jistá,“ uzavřela to. „Jeho CV je asi nejspíš někde u mě na stole v kanceláři.“ Pokrčila rameny. „Vlastně nevím, jestli má ještě vůbec zájem.“

Když si Luanne zjistila, odkud pramení Markův zájem o místo u nich v galerii, zamračila se. Luanne rozuměla lépe než kdo jiný důvodu narůstajících davů v galerii. A taky poznala, že lidi, kteří viděli Maggiina videa, ji často považovali za svou důvěrnou přítelkyni. Brali ji jako někoho, kdo s nimi bude soucítit, pochopí je. Takoví lidé často toužili vyprávět jí svůj příběh, líčit utrpení, kterým si sami prošli, svěřit se jí, za jakých okolností a o koho přišli. A přestože jim Maggie chtěla upřímně poskytnout útěchu, bylo pro ni často příliš náročné je emocionálně podpořit. Sama měla co dělat, aby ustála vlastní situaci. Luanne se snažila, jak mohla, aby ji ochránila před těmi nejagresivnějšími vyhledavači vzájemného kontaktu.

„Tak já se s tvým dovolením podívám na jeho životopis a promluvím si s ním,“ navrhla Luanne. „A pak budeme postupovat hezky po pořádku, jedno po druhém.“

Luanne kontaktovala Marka následující týden. Jejich první rozhovor vedl k dalším dvěma formálnějším pohovorům. U jednoho z nich byl i Trinity. Když pak Luanne mluvila s Maggie, nadšeně Marka chválila. Maggie však trvala na tom, že se s ním musí ještě jednou sejít, aby měla jistotu. Trvalo jí další čtyři dny, než sebrala dost sil, aby se dokázala přesunout do galerie. Mark Price tam byl přesně na čas, měl na sobě oblek, a když vešel do její kanceláře, držel v ruce tenký šanon. Maggie se cítila pod psa, když studovala jeho CV, i tak ale zaznamenala, že je z Elkhartu v Indianě, a když uviděla datum jeho promoce na Northwesternské univerzitě, rychle si to v duchu spočítala.

„Je vám dvaadvacet let?“

„Ano.“

S pěšinkou v pečlivě učesaných vlasech, modrýma očima a kulatým obličejem vypadal jako upravený dospívající mladík, připravený na školní ples na konci roku. „A vaší specializací byla teologie?“

„Ano,“ odpověděl.

„Proč teologie?“

„Můj otec je pastor,“ vysvětlil. „Chci si dodělat i magistra v teologii. Abych šel v jeho stopách.“

Jakmile to vyslovil, uvědomila si Maggie, že ji to vlastně ani trochu nepřekvapilo. „Tak co ten váš zájem o umění, když máte v úmyslu sloužit Bohu?“

Mark propojil konečky prstů a zatvářil se, jako by chtěl správně zvolit svá slova. „Věřil jsem odjakživa, že umění a víra mají mnoho společného. Umožňují člověku prozkoumávat nuance svých emocí a nacházet své vlastní odpovědi, co pro ně osobně umění znamená. Vaše práce i díla Trinityho mě vždycky nutí přemýšlet, a co je důležitější, vyvolávají ve mně schopnost cítit, která často vede až k jistému vytržení. Stejně jako víra.“

Byla to hezká odpověď, ale Maggie stejně Marka podezírala, že něco zamlčuje. Tyhle myšlenky ale nechala stranou a pokračovala v pohovoru. Pak už kladla běžnější otázky o jeho pracovní minulosti, o znalostech ohledně fotografií a současného sochařství. Nakonec se na židli opřela.

„Proč si myslíte, že byste do téhle galerie dobře zapadl?“

Její výslech ho zjevně nijak nevyváděl z míry. „Tak předně si myslím, že jak jsem poznal paní Sommersovou, cítím, že by se nám spolu dobře pracovalo. S jejím dovolením jsem po našem prvním pohovoru strávil tady v galerii trochu času a po počátečním drobném bádání jsem dal některé ze svých myšlenek ohledně té práce na papír.“ Naklonil se k ní a podal jí šanon. „Jednu kopii jsem dal taky paní Sommersové.“

Maggie prolistovala složku. Zastavila se na jedné náhodně vybrané stránce a pozorně si pročetla pár odstavců, které Mark napsal o fotografii, kterou pořídila v Džibuti v roce 2011, když byla země sužovaná suchem, jedním z nejhorších za celá desetiletí. V popředí ležely kosterní pozůstatky velblouda. Pozadí tvořily tři rodiny oblečené v křiklavých, pestrobarevných hábitech. Všichni se na cestě kolem vyschlého řečiště smáli nebo aspoň usmívali. Bouřkové mraky se shlukovaly na nebi, jež se při západu slunce zbarvilo do oranžova a ruda a tvořilo ostrý kontrast k vybělené velbloudí kostře a hlubokým trhlinám v půdě, které ilustrovaly dlouhodobý katastrofální nedostatek vláhy.

Markovy poznámky prokázaly překvapivou odbornou znalost a vyzrálé pochopení pro její umělecké záměry. Snažila se ukázat prazvláštní radost uprostřed zoufalství, názorně ilustrovat bezvýznamnost člověka vystaveného vrtošivé síle přírody a Mark tyto záměry postihl velmi dobře.

Maggie zavřela pořadač. Věděla, že není třeba si prohlížet zbytek.

„Vy jste se zjevně velmi dobře připravil a vzhledem k vašemu věku jste až překvapivě kvalifikovaný. Ale to není to, oč mi jde v první řadě. Stále ještě chci znát skutečný důvod, proč tu chcete pracovat.“

Markovo obočí se naježilo. „Myslím, že vaše fotografie jsou mimořádné. Stejně jako Trinityho plastiky.“

„A to je všechno?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Budu k vám upřímná,“ začala Maggie a zhluboka vydechla. Byla příliš unavená a příliš nemocná. Zbývalo jí příliš málo času na cokoliv kromě upřímnosti. „Vy jste sem přinesl svůj životopis ještě dřív, než jsme dali na internet, že někoho hledáme. A připustil jste, že jste obdivovatelem mých videí. A to mi právě dělá starosti. Někdy se totiž stává, že lidi, co sledují videa o mojí nemoci, mají falešný pocit, že jsou mými důvěrnými přáteli. Nikdo takový tady pracovat nemůže.“ Maggie povytáhla obočí. „Představujete si, že se staneme přáteli a povedeme spolu hlubokomyslné a smysluplné hovory? Protože to je velmi nepravděpodobné. Obávám se, že tady v galerii v budoucnu moc času nestrávím.“

„Chápu,“ přikývl Mark, milý a neotřesený. „Být na vašem místě, asi bych to cítil stejně. A můžu vás jen ujistit, že mám v úmyslu být vynikajícím pracovníkem.“

Maggie se nerozhodla úplně hned. Místo toho se na to vyspala a další den si o tom pohovořila s Luanne a Trinitym. I přes Maggiinu přetrvávající nejistotu mu chtěli dát šanci. A začátkem května u nich Mark začal pracovat.

Od té doby se naštěstí nestalo, že by měla Maggie důvod změnit na Marka názor. Chemoterapie pokračovala, takže ji prakticky vyřadila na celé léto. Maggie chodila do galerie jen na pár hodin týdně, ale i během těch vzácných okamžiků, kdy tam byla, se Mark choval jako dokonalý profesionál. Srdečně ji přivítal, mile se usmíval a vždycky o ní mluvil jako o paní Dawesové. Nikdy nepřišel pozdě do práce, nikdy se neomluvil, že je nemocný, a jen velmi zřídka ji vyrušil. Na dveře její kanceláře klepal jemně, jen když si kupující nebo sběratel bona fide vyžádal přímo ji a Markovi to připadalo natolik důležité, aby ji obtěžoval. A možná proto, že si vzal přijímací pohovor tak k srdci, se nikdy nezmiňoval o jejích nových videích na internetu ani se jí neptal na osobní věci. Příležitostně vyjádřil naději, že se Maggie cítí dobře, ale to jí připadalo naprosto v pořádku, protože se na to nijak vlezle nevyptával a nechal na ní, aby mu prozradila víc, kdyby sama chtěla.

A k tomu na své pozici přímo exceloval. Se zákazníky jednal s vrcholnou zdvořilostí a šarmem, obdivovatele Rakovinových videí velmi slušně směroval k východu a vynikal v prodeji, patrně proto, že na zájemce vůbec nenaléhal. Bral telefony, většinou na druhé nebo třetí zazvonění, a pečlivě balil fotografie k odeslání pro zákazníky, kteří si je objednali po internetu. Aby dokončil všechny úkoly, zůstával obvykle v galerii hodinu i víc po zavírací době. Luanne z něj byla tak unesená, že už si vůbec nelámala hlavu se svojí měsíční dovolenou na Maui. Od počátku svého působení v galerii se na tenhle výlet za dcerou a vnoučaty vydávala v prosinci téměř každoročně.

Maggie si uvědomovala, že nic z toho ji zrovna dvakrát nepřekvapilo. Překvapilo ji však, že během posledních několika měsíců její odměřenost vůči Markovi postupně ustoupila narůstajícímu pocitu důvěry.

Maggie nedokázala přesně určit, kdy k tomu došlo. Asi jako u sousedů v činžáku, kteří obvykle jezdívají stejným výtahem, dosáhl jejich přátelský vztah velmi příjemné důvěrnosti. V září, hned jakmile se začala cítit trochu líp po poslední infuzi, začala trávit v práci víc času. Pouhé pozdravení s Markem přešlo nakonec přes zdvořilostní fráze volně až k osobnějším tématům. Někdy se tyto rozhovory odehrávaly v malé odpočinkové místnosti kousek za její kanceláří, jindy zas v galerii, když byla liduprázdná a nebyli tam žádní návštěvníci. Většinou k nim docházelo po zavírací době, když ti tři zpracovávali a balili jednotlivé snímky objednané telefonicky nebo prostřednictvím webové stránky. Konverzaci vedla obvykle hlavně Luanne. Vykládala jim o svém bývalém manželovi a o jeho špatném vkusu při seznamování, nebo o svých dětech a vnoučatech. Maggie a Mark docela spokojeně poslouchali. Luanne byla skutečně zábavná. Každou chvíli jeden z nich obrátil oči v sloup nad něčím, co Luanne právě řekla („Jsem si jistá, že ten můj bejvalej cáluje tý svý ubohý zlatokopce veškerý ty její plastický operace.“) a druhý se pousmál, byla to taková soukromá konverzace určená jen jim dvěma.

Někdy ale musela Luanne odejít hned po uzavření galerie. Mark s Maggie pak spolu pracovali sami a Maggie se postupně, kousek po kousku, dozvídala o Markovi dost věcí, i když se vyhýbal tomu, aby jí kladl osobní otázky. Vykládal jí o svých rodičích a o svém dětství, což ji často zaskočilo podobností s dětstvím a dospíváním, jak je znázorňuje na obrazech Norman Rockwell. Došlo i na pohádky na dobrou noc, na hraní hokeje i baseballu a taky na přítomnost jeho rodičů na každé školní akci, na kterou si dokázal vzpomenout. Taky mluvil často o své dívce Abigail, která právě začala pracovat na magisterském titulu v ekonomii na univerzitě v Chicagu. Stejně jako Mark vyrostla na malém městě – v jejím případě v městečku Waterloo ve státě Iowa – a Mark měl neuvěřitelné množství společných fotografií ve svém iPhonu. Byla na nich hezká, mladá rusovláska, taková typická usměvavá dívka ze Středozápadu. A Mark se zmínil, že má v plánu ji požádat o ruku, až Abigail získá titul. Maggie si vybavovala, jak se rozesmála, když to řekl. „Proč se brát, když jste oba ještě tak mladí?“ zeptala se. „Proč nepočkat pár let?“

„Protože je to ta, se kterou chci strávit zbytek života,“ vysvětlil jí Mark.

„Jak to můžete vědět?“

„Někdy to člověk prostě ví.“

Čím víc se o něm dozvídala, tím víc docházela k názoru, že jeho rodiče s ním mají určitě velké štěstí a on s nimi. Byl příkladný mladý muž, zodpovědný a laskavý – takový, který vyvracel ustálenou představu, že mileniálové jsou líní a myslí si, že mají na všechno svaté právo. Přesto ji občas překvapilo, jak její náklonnost k němu narůstá, už třeba jenom proto, že mají tak málo společného. Její život byl zpočátku… neobvyklý, alespoň na tehdejší dobu, a její vztah s rodiči byl často napjatý. Ani trochu se svým životem Markovi nepodobala. Zatímco on byl studijní typ a dokončil jednu z nejlepších univerzit s červeným diplomem, Maggie se ve škole většinou dost trápila. A nástavbu ukončila ani ne po třech semestrech. V jeho věku žila vcelku spokojeně přítomným okamžikem a věci řešila, jak přišly. To Mark, jak se zdálo, měl všechno naplánované předem. Kdyby se s ním seznámila, když byla mladší, nejspíš by ji ničím nezaujal. Po dvacítce měla bohužel ve zvyku si vybírat úplně špatný typ chlapa.

I přesto jí někdy připomínal někoho, koho znávala už hodně dávno, někoho, kdo pro ni tehdy znamenal úplně všechno.

O Díkůvzdání už považovala Maggie Marka v rámci galerie za jasného člena rodiny. Neměla k němu tak blízký vztah jako k Luanne nebo Trinitymu. Konečně, s těmi už strávila společně dlouhá léta. Ale i tak se stal něčím jako přítelem a dva dny po svátku Díkůvzdání se všichni zdrželi dlouho po zavření galerie. Byla sobota večer, a protože Luanne se chystala odletět další den ráno na Maui, a Trinity letěl do Karibiku, otevřeli láhev vína, jež se hodilo k míse sýra a ovoce, kterou Luanne objednala. Maggie si taky vzala skleničku, i když neměla pomyšlení ani na jídlo, ani na pití.

Připili si na galerii – byl to jejich zdaleka nejlepší rok vůbec – a další hodinu setrvali ve velmi příjemném rozhovoru. Než se rozešli, podala Luanne Maggie přáníčko.

„Uvnitř je dárek,“ poznamenala. „Otevři to, až budu pryč.“

„Ale ještě jsem ti nestihla něco obstarat.“

„To je v pohodě,“ ujistila ji Luanne. „Víš, to, že jsem během posledních pár měsíců mohla sledovat, jak se zas vracíš do své původní podoby, je pro mě víc než dárek. Ale pohlídej si, ať obálku otevřeš dost dlouho před Vánoci.“

Když ji Maggie ujistila, že na to rozhodně nezapomene, popošla Luanne k podnosu a vzala si pár jahod. Kousek od ní mluvil Trinity s Markem. Protože Trinity chodil do galerie ještě méně než Maggie, slyšela, jak Markovi pokládá tytéž osobní otázky, které mu sama kladla během posledních několika měsíců.

„Nevěděl jsem, že hrajete hokej,“ říkal zrovna Trinity. „Jsem velký fanda Islanders, i když už nevyhráli Stanley Cup snad celou věčnost.“

„Je to skvělý sport. Hrál jsem každý rok, dokud jsem nenastoupil na Northwestern.“

„Cožpak nemají vlastní tým?“

„Nebyl jsem tak dobrý, abych mohl hrát na školní úrovni,“ přiznal Mark. „Ne že by na tom snad našim kór záleželo. A přitom si myslím, že nevynechali jediný můj zápas.“

„Přijedou se za vámi podívat na Vánoce?“

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou. „Táta na svátky uspořádal cestu do Svaté země pro naše farníky. Chtějí se podívat do Nazaretu, do Betléma, prostě úplně všude.“

„A vy jste nechtěl jet s nimi?“

„Je to jejich sen, ne můj. A kromě toho, já musím být tady.“

Maggie si všimla, jak se Trinity koukl jejím směrem, než svou pozornost znovu obrátil k Markovi. Naklonil se k němu, něco mu zašeptal, a přestože ho Maggie nemohla slyšet, věděla přesně, co mu Trinity řekl. Svěřil se jí totiž se svými obavami už před pár minutami.

„Každopádně dohlídněte na Maggie, až tady s Luanne nebudeme. Oba se o ni trochu bojíme.“

Mark jenom beze slova přikývl.

Trinity byl předvídavější, než si patrně uvědomoval, ale zase na druhou stranu, Trinity i Luanne přece věděli, že Maggie je objednaná k doktorce Brodiganové na desátého prosince. A právě na té návštěvě paní doktorka nabádala Maggie, aby se zaměřila na kvalitu svého života.

Teď bylo osmnáctého prosince. Od toho strašného dne uplynul už víc než týden a Maggie si stále ještě připadala jako paralyzovaná. Ne že by o svých vyhlídkách někomu řekla. Rodiče vždycky věřili, že když se budou dostatečně modlit, Pánbůh ji nějak uzdraví. A vykládat jim pravdu by ji stálo víc energie, než byla schopná v sobě najít. Stejně, i když trochu jinak, to bylo s její sestrou. Zkrátka a dobře, ani na to neměla sílu. Mark jí několikrát poslal esemesku, aby ji zkontroloval, ale připadalo jí absurdní, aby mu svoji situaci vylíčila po mobilu. A vlastně nebyla zatím ještě připravená se s tím někomu svěřovat. Pokud šlo o Luanne nebo Trinityho, asi jim mohla zavolat, ale k čemu by to bylo? Luanne si zasluhovala užít čas, co trávila s rodinou, aniž by se o Maggie musela bát, a Trinity měl taky vlastní život. A kromě toho, stejně s tím ani jeden nemohli nic dělat.

Místo toho, otřesená novou realitou, trávila většinu posledních osmi dní buď v bytě, nebo krátkými, pomalými procházkami po nejbližším okolí. Někdy jenom tak koukala z okna, nepřítomně si pohrávala s malým přívěskem na řetízku, který stále nosila, a jindy se zas přistihla, jak pozoruje lidi. Když se přistěhovala do New Yorku, byla okouzlená neutuchajícím pohybem všude kolem sebe. Uchvacoval ji pohled na věčně spěchající lidi do podzemní dráhy, a když pak někdy o půlnoci zvedla hlavu vzhůru, až se jí zatočila, když si uvědomovala, že v těch vysokých věžích kancelářských budov ještě sedí úředníci u svých psacích stolů. Sledování hektických pohybů pěších pod okny v ní vyvolalo vzpomínky na to, jak sice jako mladá, ale už dospělá žila ve velkoměstě. Vybavila si tu mladou ženu, mladší a zdravější, jíž kdysi byla. Připadalo jí, že od té doby uplynul celý lidský život. Taky měla pocit, jako by všechny ty roky utekly jak mrknutím oka. A vlastní neschopnost ten rozpor uchopit ji znejistila víc než obvykle. Čas, pomyslela si, bude vždycky prchavý.

Nečekala žádné zázraky – v hloubi duše věděla vždycky, že vyléčení nepřipadá v úvahu –, ale nebylo by skvělé se dozvědět, že chemoterapie rakovinu trochu zpomalila a poskytla jí navíc rok nebo dva? Nebo že se objevila nějaká experimentální léčba, která pro ni připadá v úvahu? Bylo snad příliš něco takového žádat? Chtít, aby jí byla dopřána ještě jedna přestávka, než začne poslední jednání?

V tom spočíval její zápas s rakovinou. Ve věčném čekání. Posledních několik let bylo hlavně o čekání. Čekání na schůzku u lékaře, čekání na terapii, čekání, až se bude po terapii cítit lépe, čekání, až uvidí, jestli léčba zabrala, čekání, až jí bude natolik dobře, aby mohla zkusit něco nového. Do doby, kdy se dozvěděla svoji diagnózu, ji děsně rozčilovalo čekání na cokoliv. Čekání se však pomalu, ale jistě stalo určující skutečností jejího života.

Dokonce i teď, napadlo ji najednou. Jsem tady a čekám, až umřu.

Na chodníku za sklem viděla lidi zachumlané v zimním oblečení, před ústy se jim srážely obláčky páry, jak spěchali neznámo kam. Na silnici se dlouhá řada aut s rozsvícenými zadními světly plazila úzkými jízdními pruhy lemovanými hezkými cihlovými řadovými domy. Lidi si tu žili svůj každodenní život, jako by se nedělo nic mimořádného. Jenomže Maggie teď nepřipadalo rozhodně nic normální a pochybovala, že se někdy normálně bude cítit.

Záviděla jim, těm cizím lidem, se kterými se nikdy neseznámí. Žili své životy, aniž by počítali dny, které jim zbývají. Tuhle možnost už mít nebude. Zvykla si na pocit, že všechno ve velkoměstě je lidmi přeplněné, bez ohledu na čas nebo roční dobu, a kvůli tomu jsou i ty nejobyčejnější věci nepříjemně zkomplikované. Když si potřebovala v Duane Reade koupit ibuprofen, musela vystát pořádně dlouhou frontu. Když měla chuť se zajít podívat na film, byla u pokladny taky řada. Když měla přejít ulici, byla nevyhnutelně obklopená davy, lidmi spěchajícími a strkajícími se na obrubníku.

Na co všechen ten spěch? To si teď v duchu říkala, stejně jako se podivovala tolika dalším věcem. Jako každý člověk něčeho litovala a teď, když jí běžel čas, se tím nemohla zdržovat. Podnikla věci, které by teď ráda vzala zpátky. Taky se jí naskytly různé příležitosti, kterých nevyužila, a teď už na ně nebude mít čas. Na jednom ze svých videí mluvila otevřeně o některých věcech, kterých lituje. Připouštěla, že se s nimi necítí smířená a že nemá k odpovědím o nic blíž, než když jí poprvé nemoc diagnostikovali.

Ne že by od poslední schůzky s doktorkou Brodiganovou plakala. Místo toho se při koukání z okna nebo na procházkách soustředila na obyčejné věci. Spala a spala – průměrně čtrnáct hodin denně – a vánoční dárky objednala online. Natočila, ale dosud na YouTube nezveřejnila, další Rakovinové video týkající se její poslední návštěvy u doktorky Brodiganové. Nechala si poslat smoothies, seděla v obýváku a snažila se je dopít. Nedávno se dokonce pokusila naobědvat v Union Square Cafe. Patřilo vždycky k jejím oblíbeným místům, kde si dala nějaké výtečné jídlo na baru. Poslední návštěva však byla jen ztrátou času. Všechno, co jí přešlo přes rty, chutnalo divně. Rakovina. Takhle ji zbavila další životní radosti.

Do Vánoc zbýval týden, odpolední slunce začalo slábnout a Maggie cítila potřebu vypadnout z bytu. Oblékla se do několika vrstev s předpokladem, že se bude chvilku toulat jen tak bez cíle, ale jakmile vyšla ven, nálada na procházení ji přešla stejně rychle, jak se předtím objevila. Místo toho vyrazila směrem do galerie. Neměla v úmyslu příliš pracovat, ale měla pocit, že jí bude příjemné ujistit se, že je všechno v pořádku.

Galerie byla vzdálená několik bloků. Maggie postupovala pomalu a snažila se vyhnout každému, kdo by do ní mohl vrazit. Vítr byl ledový a ve chvíli, kdy strčila do dveří galerie a protáhla se dovnitř, půl hodiny před uzavřením, celá se chvěla. Bylo nezvykle plno. Předvídala, že svátky spíš sníží počet návštěvníků, ale zřejmě se pletla. Mark, jak to vypadalo, měl naštěstí vše pod kontrolou.

Jako vždycky když vešla, se hlavy otočily jejím směrem. Na několika tvářích zaznamenala i jasnou známku toho, že ji návštěvníci poznali. Promiňte. Dneska ne, lidičky, blesklo jí hlavou, rychle mávla rukou a spěchala k sobě do kanceláře. Zavřela za sebou dveře. Uvnitř měla pracovní stůl a kancelářskou židli a celou jednu stěnu tvořily knihovničky plné knih s fotografiemi a věciček na památku z jejích dalekých cest. Naproti pracovnímu stolu stála malá šedá dvoumístná pohovka, velká tak akorát, aby se na ni mohla schoulit, když si potřebovala odpočinout. V rohu bylo vyřezávané houpací křeslo, které Luanne přivezla ze svého venkovského sídla a které vyložené barevnými polštářky dodávalo moderní kanceláři na útulnosti.

Maggie hodila rukavice, čepici a krátký kabát na stůl, poupravila si šátek a sesula se na kancelářskou židli. Zapnula počítač, automaticky zkontrolovala týdenní údaje o prodeji, všimla si prudkého nárůstu, ale uvědomila si, že nemá náladu zkoumat čísla dopodrobna. Místo toho otevřela další adresář a začala klikat na svoje oblíbené fotografie, až se nakonec zastavila u série obrázků, které pořídila v Ulánbátaru v Mongolsku loni v lednu. Tehdy neměla ještě tušení, že to bude její poslední zahraniční cesta, na kterou se kdy vydá. Teplota byla hodně pod nulou po celou dobu, co tam byla, a k tomu foukal ledový vítr, který dokázal holou kůži zmrazit ani ne za minutu. Bylo složité už jen udržet fotoaparát v chodu. Jednotlivým součástkám se hrubě nelíbila tak nízká teplota. Pamatovala si, jak si opakovaně strkala fotoaparát pod bundu, aby ho zahřála svým tělem. Fotografie pro ni ale byly tak důležité, že čelila živlům téměř dvě hodiny.

Chtěla najít způsob, jak zdokumentovat toxické hladiny znečištění ovzduší a viditelné důsledky tohoto jevu na populaci. Ve velkoměstě s milionem a půl obyvatel téměř každá domácnost i každý podnik v zimě topily uhlím a nebe bylo kvůli tomu temné i za zcela jasného dne. Docházelo tam ke zdravotní i environmentální krizi a Maggie chtěla pořídit takové obrázky, které by přiměly lidi k akci. Zveřejnila nespočet fotografií dětí pokrytých špínou jen proto, že si vyšly hrát ven. Zachytila úchvatný černobílý obrázek špinavého hadru, který byl použitý jako záclona v otevřeném okně, čímž názorně předvedla, co se odehrává uvnitř jinak zdravých plic. Taky se jí podařilo najít panorama celého města a konečně padla na snímek, který chtěla. Nádherně jasné modré nebe, které v jediném okamžiku ustoupilo bledému, téměř chorobně žlutému oparu, jako by sám Bůh nakreslil dokonale rovnou čáru rozdělující nebesa na dvě části. Účinek byl naprosto strhující, obzvlášť po hodinách, které pak strávila vylepšováním v postprodukci.

Jak se tak dívala na tu fotografii v pohodlí své kanceláře, věděla, že už nikdy nebude moct udělat něco takového. Už nikdy nebude pracovně cestovat, možná už ani neopustí Manhattan, pokud by ovšem nepodlehla rodičům a nevrátila se do Seattlu. Ne že by se tím něco v Mongolsku změnilo. Kromě souboru fotografií, jimiž přispěla do New Yorkeru, nebo řady mediálních výstupů včetně takových časopisů jako Scientific American a The Atlantic se pokusila zvýšit povědomí veřejnosti ohledně nebezpečných hladin znečištění v Ulánbátaru, ale vzduch, pokud vůbec něco, se za posledních jedenáct měsíců ještě zhoršil. Pomyslela si, že to byla jen další prohra v životě podobně jako její boj s rakovinou.

Ty myšlenky neměly být propojené, ale najednou byly a Maggie cítila, jak se jí v očích začínají tvořit slzy. Umírala, skutečně umírala a najednou na ni dolehlo, že za chvíli zažije své úplně poslední Vánoce.

Co provede s těmi posledními vzácnými týdny? A co vlastně měla znamenat ta kvalita života dle doktorky Brodiganové, když došlo na běžný provoz? Spala už mnohem víc než kdy předtím, ale co byla vlastně vyšší kvalita? Spát víc, aby se cítila lépe, nebo spát méně, aby jí dny připadaly delší? A co její navyklá každodenní rutina? Má vůbec smysl, aby si ještě dojednala schůzku na dentální hygieně a nechala si vyčistit zuby? Má překročit minimální zůstatek na kreditních kartách? Nebo se vydat drancovat obchody? Záleží na tom? Protože na čem skutečně záleží?

Hlavu jí zaplnily stovky náhodných myšlenek a otázek. Ztracenou v takové záplavě ji přemohl pocit, že se udusí, než ji nemoc zcela udolá. Nevěděla, jak dlouho ten atak trval. Čas plynul tak rychle. Když to konečně vzdala, vstala a utřela si oči. Podívala se oknem nad pracovním stolem a všimla si, že galerie je prázdná a vstupní dveře zamčené. Bylo divné, že neviděla Marka, přestože světla ještě svítila. V duchu si říkala, kde asi je, až nakonec uslyšela zaklepání na dveře. I to jeho zaklepání bylo něžné.

Zvažovala, že se omluví, dokud aspoň trochu nepoleví důkazy jejího nervového zhroucení, ale pak si řekla, že není důvod. Už dávno se přestala starat o svůj vzhled. Věděla, že stejně vypadá příšerně i v těch nejlepších chvílích.

„Jen pojďte dál,“ zavolala. Vytáhla z krabičky na stole papírový kapesník, a když Mark vešel do dveří, právě se vysmrkala.

„Ahoj,“ pozdravil tichým hlasem.

„Ahoj.“

„Jdu nevhod?“

„To je v pořádku.“

„Myslel jsem si, že by vám přišlo k chuti tohle,“ řekl a zvedl plastový pohárek. „Je to banánovo-jahodové smoothie s vanilkovou zmrzlinou. Třeba to pomůže.“

Maggie poznala nápis na kelímku – restaurace byla jen dvoje dveře dál ulicí od galerie – a v duchu zauvažovala, jak mohl poznat její pocity. Možná něco vytušil, když vzala rovnou dráhu do kanceláře, nebo si prostě jenom pamatoval, co mu kladl na srdce Trinity.

„Děkuju,“ řekla a pohárek si od něj vzala.

„Jste v pořádku?“

„No, už mi bylo i líp.“ Trochu se napila. Díkybohu to bylo tak sladké, že to dokázalo obelstít i její poničené chuťové pohárky. „Jak to dneska šlo?“

„Docela fofr, ale ne tak hrozný jako minulý pátek. Prodali jsme osm snímků včetně čísla tři fotky Špička.“

U každé její fotografie byl počet kopií omezený na dvacet pět. Čím nižší číslo, tím vyšší cena. Fotografie, o které se zmínil Mark, byla pořízená ve špičce v podzemní dráze v Tokiu. Nástupiště bylo narvané tisíci mužů oblečených v čemsi, co vypadalo jako naprosto stejný černý oblek.

„Něco Trinityho?“

„Dneska ne, ale myslím, že docela velká příležitost je možná za dveřmi. Byla tu Jackie Bernsteinová se svou poradkyní.“

Maggie přikývla. Jackie už v minulosti koupila dva Trinityho kousky a jistě by ho potěšilo, kdyby věděl, že se zajímá o další.

„A co na webu a po telefonu?“

„Šest objednávek potvrzených, dva lidi chtěli ještě další informace. Nemělo by dlouho trvat připravit zásilky pro přepravu. Jestli chcete jít domů, můžu je vyřídit sám.“

A jakmile to vyslovil, okamžitě jí v mysli naskákaly další otázky. A vážně chci jít domů? Do prázdného bytu? Rochnit se v samotě?

„Ne, zůstanu tu,“ namítla a zavrtěla hlavou. „Určitě aspoň chvíli.“

Vycítila, jak je zvědavý, ale současně věděla, že se na víc ptát nebude. A zase, chápala, že přijímací pohovory zanechaly trvalou stopu.

„Jsem si jistá, že i nadále sledujete moje příspěvky na sociálních sítích i moje videa,“ začala, „takže máte patrně přehled o tom, jak je to s mojí nemocí.“

„Ani ne. Nedíval jsem se na žádné vaše video, co jsem tu začal pracovat.“

To nečekala. I Luanne sledovala její videa. „Proč ne?“

„Usoudil jsem, že byste byla radši, kdybych se na ně nedíval. A když jsem vzal v úvahu vaše původní obavy z toho, proč tady budu pracovat, připadalo mi to tak správně.“

„Ale věděl jste, že jsem podstoupila chemoterapii, že jo?“

„Luanne se o tom zmínila, ale detaily neznám. A samozřejmě, když jste se vzácně objevila v galerii, vypadala jste...“

Když se odmlčel, dokončila větu za něj. „Jako smrtka?“

„Chtěl jsem říct, že jste vypadala trochu unaveně.“

To si piš, že jsem vypadala unaveně. Jestli se ovšem vychrtlost, scvrkávání a plešatost dají přičíst příliš časnému vstávání. Maggie však dobře věděla, že se Mark snaží být milý. „Máte pár minut? Než začnete chystat objednávky k odeslání?“

„Jistě. Na dnes večer nic v plánu nemám.“

Maggie se najednou spontánně přemístila do houpacího křesla a naznačila mu rukou, aby si udělal pohodlí na pohovce. „Žádný tah s kamarády?“

„Je to trochu drahé,“ poznamenal Mark. „A taky to většinou znamená pití. A já nepiju.“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Páni,“ podivila se Maggie. „Nemyslím, že bych kdy poznala někoho dvaadvacetiletého, co si ještě nikdy nedal drink.“

„Mimochodem, už je mi třiadvacet.“

„Vy jste měl narozeniny?“

„Nebyla to žádná velká sláva.“

Asi ne, pomyslela si. „A věděla to Luanne? Nic mi neříkala.“

„Nezmínil jsem se jí o tom.“

Maggie se trochu naklonila a pozvedla svůj pohárek. „Tak teda opožděně všechno nejlepší k narozeninám.“

„Díky.“

„Podnikl jste něco zábavného? Myslím o narozeninách?“

„Abigail přiletěla na víkend a šli jsme na muzikál Hamilton. Viděla jste to?“

„Už před časem.“ A už ho nikdy neuvidím, to už ale nedodala. To byl další důvod proč nebýt sama. Aby takové myšlenky nevyvolaly další kolaps. S Markem bylo najednou nějak snazší se udržet a nezhroutit se.

„Já předtím nikdy neviděl žádnou show na Broadwayi,“ pokračoval Mark. „Hudba byla úžasná a taky se mi moc líbil ten historický prvek a tanec a… no prostě všechno. Abigail byla úplně uchvácená – přísahala, že nikdy nezažila něco takového.“

„A jak se Abigail vede?“

„Dobře. Začaly jí prázdniny, tak je teď právě asi na cestě do Waterloo za rodinou.“

„To nepřijela za vámi sem?“

„U nich je to taková rodinná mini slezina. Má na rozdíl ode mě velkou rodinu. Pět starších bratrů a sester, kteří žijí různě po celé zemi. Vánoce jsou jediným obdobím roku, kdy se můžou všichni sejít.“

„A vy jste tam s ní jet nechtěl?“

„Já pracuju. A Abigail to chápe. A kromě toho sem přijede za mnou osmadvacátého. Budeme mít na sebe trochu času, na silvestra se spolu budeme dívat, jak padá k zemi míč na Times Square a tak.“

„A budu mít možnost se s ní seznámit?“

„Když budete chtít.“

„Když budete potřebovat volno, dejte mi vědět. Určitě to tady dokážu zvládnout pár dní sama.“

Tím si nebyla jistá, ale chtěla mu to nabídnout.

„Dám vám vědět.“

Maggie znovu usrkla smoothie. „Nevím, jestli jsem se teď někdy o tom zmiňovala, ale vedete si tady vážně velmi dobře.“

„Baví mě to,“ přiznával Mark. Čekal a Maggie si znovu všimla, že se rozhodl neklást osobní otázky. To znamenalo, že mu buď podle vlastní vůle jisté informace poskytne, nebo si je nechá pro sebe.

„Minulý týden jsem byla u své onkoložky,“ prohlásila a doufala, že pevným hlasem. „Myslí si, že další cyklus chemoterapie by nadělal víc škody než užitku.“

Markovi zjihl pohled. „Můžu se zeptat, co to znamená?“

„To znamená už žádnou další terapii a hodiny mi tikají.“

Mark zbledl, jak si uvědomoval, co nahlas neřekla. „Ach… paní Dawesová. To je strašné. Je mi to tak strašně líto. Vůbec nevím, co na to říct. Existuje něco, co bych pro vás mohl udělat?“

„Myslím, že nikdo nemůže dělat nic. Ale prosím tě, říkej mi Maggie. Myslím, že už tady pracuješ dost dlouho na to, abychom si mohli říkat křestními jmény.“

„A je si doktorka naprosto jistá?“

„Poslední ultrazvuky nebyly dobré. Je to rozlezlé úplně všude. V žaludku, na slinivce, na ledvinách, na plicích. Vím dobře, že se na to nezeptáš, ale zbývá mi ani ne šest měsíců. Spíš něco mezi třemi a čtyřmi, možná dokonce i míň.“

Překvapilo ji, když si všimla, že se mu oči zalily slzami. „Ach… Bože…,“ hlesl a výraz v tváři mu ještě víc zjihl. „Nevadilo by ti, kdybych se za tebe modlil? Ne teď, ale až přijdu domů, tak jsem to myslel.“

Nedokázala se ubránit úsměvu. Jistěže se za ni bude chtít modlit jako budoucí pastor. Podezírala ho, že nikdy v životě neřekl sprosté slovo. Pomyslela si, že je to neobyčejně sladký kluk. No, formálně už byl mladým mužem, ale…

„To bych byla moc ráda.“

Několik vteřin ani jeden neříkal nic. Pak Mark zlehka zavrtěl hlavou a zatnul zuby. „To není fér,“ prohlásil.

„A kdy je život fér?“

„Můžu se zeptat, jak jsi na tom a jak to prožíváš? Doufám, že mi odpustíš, pokud se pouštím přes čáru.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho. „Řekla bych, že se pohybuju tak trochu jako v mrákotách, co jsem se to dozvěděla.“

„Musí to být nesnesitelný pocit.“

„Někdy ano. Ale na druhou stranu, jindy zase ne. Zvláštní je, že fyzicky se teď cítím líp než začátkem roku během chemošky. Tehdy byly chvíle, kdy jsem si byla jistá, že umírání bude snazší. Ale teď…“

Očima bloumala po policích, zaznamenávala tretky, které posbírala, každou prodchnutou vzpomínkami na tu určitou cestu, kterou podnikla. Do Řecka a do Egypta, do Rwandy a Nového Skotska, Patagonie a na Velikonoční ostrov, do Vietnamu a na Pobřeží slonoviny. Tolik míst, tolik dobrodružství.

„Je zvláštní vědět, že konec je tak blízko,“ přiznala. „Díky tomu člověka napadá tolik otázek. Říká si, v čem to vlastně všechno spočívá, jaký to má smysl. Někdy mám pocit, že jsem až dosud vedla báječný život, ale hned v následujícím okamžiku se přistihnu, jak jsem skoro šílená z toho, kolik věcí jsem propásla.“

„Jako třeba co?“

„No manželství, v první řadě,“ začala. „Ty víš, že jsem nikdy nebyla vdaná, že jo?“ Když Mark přikývl, pokračovala. „Během dospívání jsem si nedokázala představit, že bych ve svém věku mohla být ještě svobodná. Prostě jsem tak nebyla vychovaná. Mí rodiče byli velmi konzervativní a dodržovali tradice. A já si tedy dala dohromady, že dopadnu jako oni.“ Maggie cítila, jak jí myšlenky odplouvají do minulosti a vzpomínky se derou k povrchu. „Jistě, neměli to se mnou lehké. Nebyla jsem jako ty.“

„Nebyl jsem vždycky vzorné dítě,“ zaprotestoval Mark. „Dostal jsem se i do pěkného průšvihu.“

„Kvůli čemu? Něčemu vážnému? Bylo to kvůli tomu, že sis neuklízel pokojíček, nebo žes přišel domů pár minut po večerce? Ne, počkej. Tys nikdy nepřišel po večerce, že ne?“

Mark otevřel pusu, ale když nic neřekl, pochopila Maggie, že se trefila. Musel být takovým tím puberťákem, který to zbytku svojí generace pěkně zavařil, jen proto, že se děsně snažil být hodný.

„Víš, je to tak, že si někdy lámu hlavu, jak by se asi všechno vyvrbilo, kdybych si zvolila jinou cestu. A nejde jenom o manželství. Co kdybych se ve škole víc učila, nebo dokončila bakaláře na vysoký? Nebo kdybych pracovala v kanceláři? Nebo se přestěhovala do Miami nebo Los Angeles místo do New Yorku. Takovýhle věci.“

„Vysokou jsi zjevně nepotřebovala. Tvoje kariéra fotografky je pozoruhodná a tvoje videa a příspěvky o nemoci povzbudily a obohatily spoustu lidí.“

„Je to od tebe moc hezký, ale oni mě ve skutečnosti vůbec neznají. A nakonec, není to ta nejdůležitější věc v životě? Aby tě dobře znal a miloval někdo, koho sis vybral?“

„Možná,“ připustil Mark. „Ale to se nijak nevylučuje s tím, cos lidem poskytla prostřednictvím své zkušenosti. Je to nesmírně významný čin, a pro někoho dokonce i životně zcela zlomový.“

Snad to bylo jeho upřímností nebo jeho starosvětskými způsoby, ale Maggie opět zarazilo, jak moc jí připomíná někoho, koho znala tak dávno. Nemyslela na Bryce už léta, rozhodně ne vědomě. Po většinu svého dospělého života se snažila držet své vzpomínky na něj v bezpečné vzdálenosti.

Ale už nebyl důvod v tom nadále pokračovat.

„Vadilo by ti, kdybych ti položila osobní otázku?“ zeptala se a mimoděk kopírovala jeho formální způsob vyjadřování.

„Ale vůbec ne.“

„Kdy sis poprvé uvědomil, že Abigail miluješ?“

Jakmile vyslovila Abigailino jméno, Markův pohled zněžněl. „Loni,“ řekl a opřel se do polštářů na pohovce. „Nebylo to dlouho po promoci. Byli jsme spolu na schůzce tak čtyřikrát nebo pětkrát a chtěla, abych se setkal s jejími rodiči. No nic, prostě jsme spolu jeli autem do Waterloo, jenom my dva. Zastavili jsme se na něco k jídlu, a když jsme vycházeli ven, rozhodla se, že chce ještě kornoutek zmrzliny. Venku bylo strašné vedro a klimatizace v autě bohužel moc dobře nefungovala, tak se jí samozřejmě zmrzlina začala roztékat a kapat na ni. Spousta lidí by měla zlost, ale ona se jen začala hihňat, jako by to byla ta nejlegračnější věc na světě, jak se snažila zmrzlinu sníst rychle, než všechna roztaje. Zmrzlina byla úplně všude – měla ji na nose, na prstech, v klíně, dokonce i ve vlasech – pamatuju si, že mě v tu chvíli napadlo, že bych chtěl být už navždycky ve společnosti někoho takového jako ona. Někoho, kdo se umí smát životním komplikacím a nacházet si radost v každém okamžiku. Tehdy jsem pochopil, že ona je ta pravá.“

„A řekls jí to hned?“

„Kdepak. Tak statečný jsem nebyl. Trvalo mi až do podzimu, než jsem konečně sebral odvahu a pověděl jí to.“

„A řekla, že tě taky miluje?“

„Ano. Byla to pro mě velká úleva.“

„Připadá mi, že musí být báječná.“

„Taky je. Měl jsem velké štěstí.“

Přestože se usmál, Maggie věděla, že se i nadále trápí.

„Přál bych si, aby existovalo něco, co bych pro tebe mohl udělat,“ pronesl tiše.

„Stačí, že tady pracuješ. A taky že tu klidně zůstaneš i dýl.“

„Jsem rád, že jsem tady, ale napadlo mě…“

„Tak sem s tím,“ vybídla ho Maggie a máchla rukou s pohárkem smoothie. „Můžeš mi položit jakoukoliv otázku. Už nemám co skrývat.“

„Proč ses nikdy nevdala? Teda, když sis myslela, že by ses vdát měla?“

„Ze spousty důvodů. Když jsem se svou kariérou začínala, chtěla jsem se soustředit jenom na ni, dokud se v branži nezavedu. Pak jsem začala hodně cestovat a pak přišla na řadu galerie a… asi jsem toho měla pořád trochu moc.“

„A to jsi nikdy nepotkala nikoho, kvůli komu by sis položila otázku, jestli je to tak správně?“

V tichu, které se rozhostilo, sáhla Maggie mimoděk po řetízku a našla prsty malý přívěsek ve tvaru mušličky, jako kdyby se chtěla ujistit, že tam stále je. „Myslela jsem si, že ano. Vím, že jsem ho milovala, ale to načasování tehdy nebylo příznivé.“

„Kvůli práci?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To se stalo dávno předtím. Ale jsem si dost jistá, že bych pro něj stejně nebyla dost dobrá. Tehdy rozhodně ne.“

„Tomu nemůžu uvěřit.“

„Ty nevíš, jaká jsem bývala.“ Maggie odložila pohárek a složila ruce do klína. „Chceš si ten příběh poslechnout?“

„Bylo by mi velkou ctí.“

„Je trochu dlouhý.“

„Takové příběhy jsou obvykle ty nejlepší.“

Maggie sklonila hlavu. Cítila, jak se jí z hloubi mysli derou na povrch jednotlivé obrazy, a věděla, že s obrazy se nakonec dostaví i slova.

„Bylo to pětadevadesátého roku. Bylo mi šestnáct let a začala jsem vést svůj tajný život,“ pustila se do vyprávění.