Obsah

PODĚKOVÁNÍ

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Kapitola čtrnáct

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Kapitola dvacet pět

Kapitola dvacet šest

Kapitola dvacet sedm

Kapitola dvacet osm

Kapitola dvacet devět

Kapitola třicet

Kapitola třicet jedna

Kapitola třicet dva

Kapitola třicet tři

Kapitola třicet čtyři

Kapitola třicet pět

Kapitola třicet šest

Kapitola třicet sedm

Kapitola třicet osm

Kapitola třicet devět

Kapitola čtyřicet

Kapitola čtyřicet jedna

Kapitola čtyřicet dva

Kapitola čtyřicet tři

Kapitola čtyřicet čtyři

Kapitola čtyřicet pět

Kapitola čtyřicet šest

Kapitola čtyřicet sedm

Kapitola čtyřicet osm

Kapitola čtyřicet devět

Kapitola padesát

Kapitola padesát jedna

Kapitola padesát dva

Kapitola padesát tři

Kapitola padesát čtyři

Kapitola padesát pět

Kapitola padesát šest

Kapitola padesát sedm

Dopis od Leslie

Leslie Wolfe

Mrtvé od Tichého jezera

Kalibr

THE GIRL FROM SILENT LAKE

Copyright © Leslie Wolfe

First published in Great Britain in 2021
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Klára Kučerová, 2022

ISBN 978-80-242-8490-3

PODĚKOVÁNÍ

Zvláštní díky patří newyorskému advokátu a mému příteli Marku Freybergovi, který mě zkušeně provedl složitými zákrutami soudního systému.

Kapitola jedna

Ticho

Sledovala ho pohledem zamlženým slzami, srdce jí bušilo v hrudi a plastové pásky, kterými byla spoutaná, se jí zařezávaly do masa, jak se pokoušela osvobodit. Ten muž k ní stál obrácený zády a přerovnával na tácu jakési předměty vydávající tiché kovové cinkání, jež bylo fantaskní, děsivou předzvěstí, při níž jí tuhla krev v žilách a mysl upadala do víru slepé hrůzy.

Zalétla očima ke své dcerce a pokusila se do uslzeného pohledu vložit naději a odvahu. Její osmiletá Hazel byla připoutána k židli jen pár kroků od ní. Vzlykala a drobný hrudník se jí zvedal s každým přerývaným nádechem. Když se jejich oči setkaly, Hazel se rozvzlykala ještě hlasitěji, a třebaže její pláč tlumil šátek uvázaný přes ústa, pořád byl dost hlasitý, aby přilákal mužovu pozornost.

„To by stačilo,“ nařídil tiše. Otočil se, ráznými kroky zamířil k Hazel, a když se zastavil, jeho hrozivé oči se ocitly jen pár centimetrů od očí dívenky.

Alison strnula.

Muž uchopil pramínek Hazeliných dlouhých vlasů a hrál si s ním, omotával si ho kolem prstů, pak se sklonil a vdechl jeho vůni. Holčiččin vyděšený pohled ho zřejmě pobavil. Pustil vlasy, palcem setřel slzy z dětské tvářičky a slanou tekutinu se spokojeným zamručením olízl.

„Neplakej,“ zašeptal. „Maminka tě má moc ráda, ne?“

Hazel ztichla, zřejmě příliš vyděšená na to, aby dokázala vydat další zvuk, ale slzy jí dál stékaly po tvářích a vsakovaly se do šátku. V mužově hlase, ve způsobu, jakým zašeptal ta slova, bylo cosi tak děsivého, že Alison mimoděk přeběhl po zádech mráz.

„Prosím,“ hlesla Alison. „Je ještě malá.“

Koutek mužových úst zaškubal v křivém úsměvu. „No ano, je.“ A potom dodal tónem, který zněl skoro až trpce. „To jsou vždycky.“

Pak se k nim obrátil zády a do ledového ticha se znovu ozvalo cinkání předmětů pokládaných na tác.

Nebyl to otrhanec žijící v lesích, netvor, do kterého byste řekli, že je schopen unést matku s dítětem a uvěznit je v odlehlé chatě. Byl hladce oholený, voněl drahou kolínskou, na sobě měl nové, nákladné, dobře padnoucí šaty a chata, kam je odvezl, byla prostorná a čistá. Jedinou zvláštnost představovala pouze dokonalá absence jakýchkoliv soukromých předmětů, ačkoliv nemovitost byla zjevně už nějakou dobu obývaná.

Jeho pohyby působily jistě a uvolněně, jako kdyby tuto činnost dělal už mnohokrát. Žádné zaváhání, ani stopa obav v jeho tmavých očích, když se na Alison podíval a prohlížel si ji, jako kdyby byla kus nábytku nebo umělecké dílo, které by rád získal.

Od jeho širokých ramen a havraních vlasů sklouzl Alisonin pohled k bílým stěnám bez jediné poskvrnky a kachličkám na podlaze. V opačném rohu místnosti hned vedle dveří byla spárovací hmota ušpiněná – do světle šedého, porézního materiálu se vsáklo cosi hnědočerveného. Nemohla od toho místa odtrhnout oči. Protínající se spáry mezi kachličkami nesly stopy po skvrně způsobené větší kaluží tekutiny, která stékala mezi žulovými dlaždicemi a zastavila se až u stěny.

Musel ty dlaždice vyčistit, ale tekutina trvale zabarvila spárovací hmotu a ta nyní vydávala svědectví o tom, co se na podlaze stalo.

Byla to krev.

Alison cítila, jak se jí zmocňuje nová vlna paniky. Silou vůle ji dokázala zvládnout a získat alespoň částečnou kontrolu nad pádícími myšlenkami. Pomalu dýchala a chvíli vzduch podržela v plicích, než zase vydechla.

V mysli se jí vynořila vzpomínka na mámu, na vůni skořice a její tichý hlas, jak říká: „Proč chceš na dovolenou až na západní pobřeží? Úplně sama, jen s malým dítětem? Není to bezpečné, zlatíčko. Ne v dnešní době. Co kdybychom raději společně vzaly Hazel do Savannah?“

Vzpomínka na zvuk mámina hlasu jí vehnala do očí nové slzy. Věděla snad, co se stane? Možná viděla některé z těch svých tajemných varovných znamení, krvavý měsíc nebo rudý západ slunce, znamení, nad kterými Alison vždycky jen lhostejně mávala rukou v přesvědčení, že jsou to jen nesmyslné pověry mající kořeny v matčině cajunském původu.

Ach, mami, pomyslela si, a co teď? Říkají ti znamení, že se vrátíme domů?

Znova se zhluboka nadechla a soustředila svou vůli. Zatahala za pouta a snažila se přitom nevnímat bolest, kterou jí působily stahovací pásky rozřezávající kůži na zápěstích. Seděla na dřevěné židli, ruce spoutané vzadu za rovným, úzkým opěradlem. Kotníky měla přivázané k silným, hranatým nohám židle, ale ačkoliv jimi pohybovala a snažila se pouta přetrhnout, dosáhla jen toho, že se zařízly ještě hlouběji do masa.

Když se otočil a zamířil k ní, navzdory odhodlání zůstat kvůli dcerce co nejdéle klidná zasténala a zavrtěla hlavou. S každým jeho krokem jí lomcovala panika. Oči přitom upírala na stříbrný tác v jeho rukou a pak na čtyřnohý stolek, který přisunul mezi její a Hazelinu židli, aby na něj tác postavil.

Podívala se přímo na muže a pokusila se přečíst výraz v jeho temných zornicích, porozumět chladnému úsměvu. Když začala chápat, její dech se rozdrobil do nezvladatelných vzlyků a hrůza proudící celým jejím tělem se stala absolutní a všepohlcující.

Nehodlal je pustit. V očích měl vepsánu smrt, nevyřčený rozsudek, který se chystal vykonat a na který se připravoval s krvelačným úsměvem a uvolněným postojem člověka ponořeného do příjemné aktivity vhodné pro nedělní odpoledne.

Moje ubohé děťátko, pomyslela si. To se nesmí stát. Nemůžu to dopustit.

Zoufale se snažila osvobodit. Převrhla židli a doufala, že se pod její vahou zlomí.

Tvrdě dopadla na podlahu a vyrazila si tak na chvíli dech. Lehce ji zvedl, nemilosrdné sevření jeho prstů jí přitom drtilo paži.

„Ne, ne,“ prosila a zalykala se přitom vlastními slzami. „Prosím, pusťte nás. N-nikomu to neřekneme, přísahám.“

Neodpověděl, jen se o něco víc pousmál. Byla to jediná reakce na její slova. Alison zmlkla.

Vzal z podnosu hřeben v barvě kosti, začal jí česat vlasy a nepřestal, dokud nesršely statickou elektřinou. Mysl jí pracovala na plné obrátky, snažila se odhadnout, co přijde. Zatím byla vděčná, že se soustředí na ni, a ne na Hazel.

Kdyby nás tak pustil, pomyslela si v záchvatu zoufalé naděje, které se držela jako tonoucí stébla.

Rozčesal jí vlasy do pěšinky od čela až po týl a rozdělil dlouhé prameny na dvě stejné části. Zachvěla se pokaždé, když se prsty dotkl jejích vlasů nebo kůže. Zuby jí cvakaly a celou svou bytostí se choulila do sebe, jelikož nevěděla, kdy přijde útok a jaký bude. Věděla jen, že přijde. Brzy.

Začal jí vlasy zaplétat, pomalu, trpělivě, viditelně si to užíval a tiše si přitom pobrukoval nějakou ukolébavku. Sledovat jeho pohyby, jeho pohroužení do té činnosti a vnímat doteky prstů na hlavě bylo jako zlý sen, ze kterého se nedokázala probudit.

„Proč?“ zašeptala a pootočila hlavu, aby mu viděla do obličeje.

Zatahal za vlasy, aby ji přinutil držet hlavu v původní poloze. „Seď klidně. Už jsme skoro hotoví.“

Když cop dopletl, zajistil ho tenkým koženým páskem ozdobeným pírky, zřejmě ručně vyrobeným. Pak se přesunul na opačnou stranu, začal zaplétat druhou část vlasů a pobrukoval si přitom pořád tu známou melodii.

Nejdříve tu písničku nepoznávala, věděla jen, že ji už někdy slyšela. Ale pak její vyděšená mysl začala do jeho pobrukování doplňovat slova. Následovala svou intuici, spolkla slzy a začala tiše zpívat.

„A když ten ptáček nebude zpívat, máma ti koupí prstýnek ve zla–“

Strnula, protože si všimla, jak na její zpěv zareagoval. Doufala, že ho obměkčí, ale místo toho mu ztvrdly rysy a pod kůží naběhly provazce svalů. Probodl ji pohledem a klouby prstů mu zapraskaly, jak sevřel ruce do pěstí.

„Zpívej,“ nařídil jí, ale z jejích rtů vyšlo jen zasténání. „Zpívej, sakra,“ zakřičel, popadl zpola zapletený cop a přiměl Alison, aby otočila hlavu a podívala se na něj.

Hazel vykřikla – byl to krátký, přidušený zvuk, který se vzápětí utopil v záplavě vzlyků.

Alison se při zpěvu třásl hlas, ale to mu zřejmě nevadilo.

„A když se to zlato promění v mosaz, máma ti koupí zrcátko kulaté,“ vypravila ze sebe Alison, ale pak vzlykla a zanaříkala: „Prosím, moc vás prosím.“

„Zpívej,“ zakřičel.

Zachvěla se a text, který tak dobře znala, se jí vypařil z paměti.

„Zpívej,“ opakoval neúprosně. V tu chvíli byl se zaplétáním jejích vlasů téměř hotov – co asi udělá pak?

Prosím, Bože, nedopusť, aby ublížil mojí holčičce, modlila se v duchu. Pak hlasem, který zněl spíš jako nářek než jako zpěv, pokračovala: „A když se to kulaté zrcátko rozbije, máma ti koupí –“

Zmlkla, když jí konec copu začal omotávat koženým řemínkem. Silně se třásla a navzdory podvečernímu slunci za oknem se cítila prochladlá a zmrzlá. V mrtvém tichu slyšela, jak venku zpívají ptáci naprosto lhostejní k hrůzám uzamčeným v opuštěné chatě.

Nastala dlouhá, tíživá chvíle, během níž upíral pohled na Hazel. Pak se natáhl a dotkl se dívčiných vlasů. Podle všeho přemýšlel, co dál.

Alison zadržela dech a myšlenky jí zběsile vířily. Ne, ne…

Jako by slyšel její prosbu, přistoupil k Alison a postavil se přímo před ni. Dlouze si prohlížel její tvář, aniž cokoliv řekl nebo udělal.

Polkla, hrdlo stažené nevýslovnou hrůzou, a přinutila se zazpívat další sloku. „A když se ten kočárek s koníkem převrhne, pořád budeš dítě nejkrásnější –“

Bez varování jí roztrhl halenku. Vyjekla a zapřela se nohama do podlahy, aby se od něj odtáhla, ale držel ji pevně a dotek jeho ruky ji pálil na nahé kůži.

„Prosím, ne před mou dcerou,“ žadonila. „Udělám, co budete chtít.“

Hlavně ať se Hazel nemusí dívat na to, co se mělo stát.

Ať ji nevidí takhle.

Jeho smích se rozléhal mezi prázdnými stěnami. Naklonil se k ní a byl tak blízko, že cítila na tváři jeho horký dech. „Já vím, že uděláš všechno, co budu chtít,“ odpověděl a pořád se přitom smál. „Jsi na to připravená?“

Chocholaté sojky, jejichž štěbetání naplňovalo údolí, naráz zmlkly, jakmile její křik prořízl průzračný horský vzduch.

Kapitola dvě

Doma

Poslední hodina cesty domů byla právě tak okouzlující, jak si Kay pamatovala. Dokonale rovný asfaltový pás mezistátní silnice, který se táhl plochou, liduprázdnou, prašnou pánví, postupně nahradily serpentiny zvolna stoupající skrze husté lesy národního parku. Pak, s rostoucí nadmořskou výškou, listnáče ustoupily, vystřídány jehličnany, svahy byly stále příkřejší a zatáčky ostřejší a náročnější. Říjen zabarvil listí a proměnil ho v nádheru, kvůli které se vyplatilo vyrazit do hor na sever od San Franciska, když pro nic jiného tak jen pro to, aby se člověk pokochal úchvatnými barvami kalifornského podzimu.

Ztlumila proud chladivého vzduchu vypouštěného klimatizací svého fordu, místo toho otevřela okno a dovolila větru, který přinášel dávno zapomenutou vůni spadaného listí, ranní rosy na zelených stéblech trávy, vodopádů, borového jehličí a příslibu sněhu, aby si pohrával s jejími vlnitými plavými vlasy.

Jela domů.

Nebyla to cesta, kterou si přála podniknout, teď ani nikdy jindy.

Vzdychla a dlouhými, tenkými, zkřehlými prsty, na které by mohl být každý koncertní pianista pyšný, se mimoděk dotkla lepenkové krabice. Bílý papírový box se znakem Federálního úřadu pro vyšetřování ukrýval její osobní věci. Před několika hodinami vyklidila stůl a odnesla si všechno, co ze stolu v pátém podlaží oblastní kanceláře FBI v San Francisku vytvářelo její osobní prostor. Hrnek na kávu s kreslenou postavičkou čenichajícího psa – dárek od kolegů. Dvojici knih, z nichž jedna byla zaměřená na psychologii vyšetřování a druhá na profilování pachatelů násilných zločinů, obě hustě proložené žlutými a červenými nalepovacími lístečky vetknutými mezi stránky. Fotka zachycující ji samotnou při rybolovu na západním pobřeží, na skaliscích nedaleko Sea Cliff. Zlatou jmenovku z broušeného kovu zasazenou do ořechového dřeva, na níž hned za profesním zařazením stálo její jméno: ZVLÁŠTNÍ AGENTKA KAY SHARPOVÁ. Dřív jí stačilo na ta slova jen pomyslet, aby se jí napřímila ramena a krok získal pružnost. Celá jako by přitom o pár centimetrů povyrostla a sebevědomě vystrčila drobnou bradu.

To všechno teď bylo minulostí a ona se vracela do rodného domu.

Vzpomněla si, jak bolestné bylo sesbírat všechny ty věci, zabalit je do krabice vypůjčené z archivu důkazního materiálu a vyjít dveřmi s vědomím, že v pondělí se už nevrátí. Se vztyčenou hlavou se rozloučila, naposledy se rozhlédla po společné kanceláři, potlačila slzy pálící ji v očích a chvatným krokem zamířila k výtahu, kde si během jízdy o pět pater níž potřásla rukou ještě s jedním člověkem, a pak vyšla z budovy. Když ve svém bílém Fordu Explorer odjížděla z parkoviště, naposledy se na výškovou budovu zadívala a jako vždycky zaznamenala odraz dokonale modrého nebe v jejích oknech. Pak zahnula doleva a zamířila na sever.

Domů.

A to jen proto, že se Jacob nedokázal ovládnout.

Její plachý mladší bratr vyrostl ve statného muže, na jehož pažích i zádech se rýsovaly svaly vypracované během letních brigád na stavbách, které bral, jak to jen šlo. Jacob to nikdy neměl lehké. Nevycházel dobře s lidmi a zjevně měl problém i se zvládáním vzteku. Tohle však dřív nebývalo – Kay ho znala jako mírného, uzavřeného člověka, který by ani mouše neublížil.

Když jí před pád dny zavolal, jeho hlas byl sevřený lítostí a studem.

„Jdu do vězení, ségra,“ řekl. Přešel rovnou k věci, jako vždycky. „Já – vůbec nevím, jak se to stalo. Provokoval mě, hodil po mně flašku a já jsem ho praštil jen jednou. Ale složil jsem ho.“ Odmlčel se, odkašlal a pak skoro šeptem pokračoval: „Nečekal jsem, že mě soudce pošle rovnou za mříže, proto jsem ti o tom neřekl.“

„Na jak dlouho?“ zeptala se a cítila přitom, jak se jí do očí hrnou slzy. Její bráška Jacob, a ve vězení? Věděla, že navzdory hřmotné postavě není pro život za mřížemi stavěný a dlouho nevydrží. Jeho laskavá povaha a plachost z něj udělají kořist protřelých kriminálníků, kteří už věděli, jako to tam uvnitř chodí. Kdyby se jí svěřil, mohla u soudu svědčit v jeho prospěch, promluvit o jeho charakteru a soudce by možná zvážil podmínku.

„Šest měsíců,“ odpověděl po dlouhé odmlce. „Ale můžou mě pustit –“

„Panebože,“ vydechla. „Jak jsi mohl –“

Pak se zarazila a zmlkla. Nemělo smysl na něj útočit, dobře si uvědomoval, co provedl a jaké to má důsledky, a z tónu jeho hlasu bylo znát, že se už tak utápí v pocitu viny.

„Víš, co to znamená, ségra,“ dodal. „Budeš muset –“

„Kdy se máš hlásit a kde?“ přerušila ho.

„Tenhle pátek v devět ráno v High Desert.“

Státní věznice v High Desert se nacházela jen pár hodin jízdy od jejich domova. Může tam Jacoba navštěvovat a možná si s ní z profesní kolegiality – pokud se něco takového na bývalé agenty FBI vůbec vztahovalo – bude ředitel věznice ochoten promluvit. A taky chtěla dát řeč se soudcem a zeptat se ho, proč cítil potřebu poslat do vězení člověka, který překročil zákon poprvé, navíc kvůli něčemu, co vypadalo jako pouhá hospodská rvačka.

Bude to zvládat jedno po druhém a z každého dne se pokusí vytěžit co nejvíc. Mantra člověka, v jehož životě zbyly jen nepříjemnosti.

Tak či onak neměla jinou možnost než se do pátečního večera vrátit zpátky domů.

To znamenalo opustit kariéru, všechnu tu dřinu, kterou v posledních osmi letech vložila do profese profilovače FBI, spláchnout do kanálu a zapomenout na ni.

Místo toho se měla vrátit a žít na místě, které už nikdy nechtěla vidět. Vybudovat si život ve městě plném temných vzpomínek, jež se celé roky snažila vytlačit z mysli.

Jedna pitomá rána v opilosti, a její kariéra dostala ze dne na den stopku.

Setřela z koutku oka slzu vzdoru a ucedila nadávku vzápětí spolknutou větrem, který nechala proudit dovnitř otevřeným okýnkem v naději, že mrazivý horský vzduch zchladí její rozpálené čelo.

Sakra, Jacobe. Jak jsi to mohl udělat? Mně, sobě, nám?

Byla už skoro tma, když projela kolem cedule, na které stálo MOUNT CHESTER, ZALOŽEN 1910, POČET OBYVATEL: 3823. Odbočila na první výpadovce a pak jí trvalo ještě asi třicet minut – včetně krátké zastávky v kavárně Katse na čerstvou kávu a máslové croissanty –, než dorazila ke starému ranči.

Vypadal stejně, jak si ho pamatovala.

Nebyla tady od matčina pohřbu před deseti lety, ale na dům si vzpomínala zřetelně.

Když se přiblížila, zpomalila, zahnula na příjezdovou cestu a vypnula motor, ale světla nechala rozsvícená. Takhle zblízka to tady už Kay nepoznávala, ani když detaily halila tma. Trávník zarůstal plevelem a byl plný odpadků, barva popraskala a loupala se a veranda by potřebovala nové palubky místo těch omšelých a zpuchřelých. Několik šprušlí v zábradlí chybělo, zatímco jiné, zlomené, stále visely na místě.

Namířila si to přes trávník a okamžitě toho zalitovala, když zakopla o zrezivělý disk od náklaďáku zarostlý plevelem a divoce zamávala rukama, aby znova získala rovnováhu. Pak sebrala veškerou odvahu a vystoupala po pěti vrzajících, dřevěných schodech k hlavnímu vchodu.

Nebylo zamčeno. Taky proč by mělo být?

Zachvěla se, dlouhé rukávy roláku si stáhla až k prstům, pak vstoupila a nahmatala na stěně vypínač. Dům zalitý bledým, nažloutlým světlem stropního svítidla ji přivítal nechtěnými vzpomínkami. Některé věci se nikdy nezmění a přežívají navzdory času buď jako součást každodenních zvyků, nebo jako mementa zapomenuté minulosti. Zápach starého jídla a špinavého nádobí živený hromadou navršenou ve dřezu. Čpění plísně vycházející ze stěn, z koupelny, odevšad. Špinavý koberec uprostřed obývacího pokoje, který už zjevně dlouho nikdo nevysál. Rodinná fotka pořízená v době, kdy jí bylo asi deset a Jacobovi devět, s rodiči, kteří stáli za nimi. Visela nakřivo nad popraskaným krbem, zarámovaná a vložená pod rozbitou tabulku skla. Kuchyňský stůl byl posetý prázdnými plechovkami od piva, starými novinami a obaly od zmrazených hotovek.

„Panebože, Jacobe, co má tohle být?“ mumlala, zatímco pomalu procházela prázdným domem a vrzající podlaha byla jediným zvukem ozývajícím se do ticha.

A co čekala, když dům nechala na starost chlapovi, tím spíš Jacobovi? Nikdy nebyl dvakrát praktický ani zručný. I když v létě pracoval na stavbách a v zimě na údržbě vleku v lyžařském středisku, rozhodně nedokázal zařídit, že všechno poběží jako na drátku. Jacob byl zlomený člověk a ona věděla proč. Z větší části její vinou.

Otevřela několik oken se zataženými žaluziemi, všude rozsvítila a nechala večerní horský vítr, aby vyhnal stíny. Vynesla odpadky ven, ale koš postavila hned za dveře, protože se bála přejít ve tmě přes trávník a hledat popelnici. Podlahy potřebovaly důkladně vydrhnout, a pokud se v tomhle domě nacházel funkční vysavač, rozhodně ho hodlala použít. Ale ne teď. Až zítra.

Přikrčila se a jejím štíhlým tělem proběhlo zachvění, když jí došlo, že by v tomhle domě měla spát. Dlouze zvažovala, zda by raději neměla přenocovat ve svém Fordu Explorer. Byl čistý, voněl po nové kůži a čerstvých croissantech. Spát v autě by ale bylo zbabělé. Musela přijmout svou novou životní realitu, a čím dřív to udělá, tím lépe.

Přecházela z místnosti do místnosti a přemýšlela, kam se uloží. Jacobův pokoj byl plný špinavého oblečení poházeného po podlaze a povlečení už dlouho nikdo nevyměnil. V koupelně sice našla zubní pastu i šampon a na toaletě papír, ale ani tak neodpovídaly jejím standardům.

Dveře do ložnice rodičů byly zavřené. Než je otevřela, zatajila dech a napůl čekala, že se objeví otec a vynadá jí, že ho vzbudila. Postel byla ustlaná a ona poznala, že je to stejné ložní prádlo, jaké na polštáře a přikrývku navlékla po matčině smrti. Jacob se jich ani nedotkl a ona se k tomu taky nechystala. Navzdory času, který od té doby uplynul, byla myšlenka na matku stále příliš bolestná. Tiše zavřela, jako by nechtěla rušit vzpomínky obývající tento prostor.

Zbyl tak jen její starý pokoj. Ode dveří se dívala na úzkou postel a zdráhala se vejít do místnosti, která viděla tolik jejích slz. Opatrně zavřela a vrátila se zpátky do kuchyně. Možná jí hrnek horkého čaje pomůže změnit názor na život a na to, že příští měsíce stráví v domě svého dětství, plném starých vzpomínek.

V lednici bylo pivo, pálenka a mražené hotovky. Jedinou výjimku představovala sklenka hořčice. Rozhodla se, že nemá zas takový hlad, a lednici zavřela. Pak popadla konvičku na kávu a udělala si čaj, který byl cítit po zatuchlé kávové sedlině. Uchopila starý mámin hrnek do prochladlých dlaní, postavila se do okna a dívala se na zahradu za domem slabě ozářenou světlem vycházejícím z domu a měsícem, který se prodíral skrze opar. Byla neudržovaná stejně jako trávník před domem, s přerostlou trávou a plevelem až po kolena a vypadalo to, že tam Jacob už pěkně dlouho nevkročil. Ale přesně takhle si ji pamatovala, širokou travnatou plochu sahající na jedné straně k lesu a na druhé k vrbám u řeky.

Smuteční vrby vyrostly, konečky větví hladily zemi a koruny nad mohutnými kmeny téměř splynuly. Jejich rozložité siluety se hrozivě rýsovaly proti temnému nebi a měsícem ozářené větve se pohupovaly ve větru a téměř se dotýkaly domu.

Otřásla se, s bouchnutím okno zavřela a pak znova zatáhla závěsy.

„Ach, Jacobe, vážně sis tu ránu nemohl odpustit, co?“ zašeptala, ale odpověděl jí jen vítr pročesávající jehličí borovic a dlouhé větve vrb.

Dopila čaj, položila prázdný šálek na stůl a otevřela noviny, které mezitím našla. Byl to včerejší místní plátek a první věc, na kterou jí padl zrak, byl titulek vysázený velkými, tučnými písmeny: NOVÉ DETAILY O VRAŽDĚ V NÁRODNÍM PARKU JEZERO CUWAR. Zaujatě si přisunula židli, uvelebila se na ní, aniž si všímala špinavých fleků na sedadle, a nespustila přitom oči z drobných písmenek, ve slabém světle sotva viditelných. Soustředěně hltala slovo za slovem a úplně přitom zapomněla, kde je.

Když dočetla, přinesla si ze svého SUV notebook, začala psát dopis a hladově přitom ukusovala máslový croissant.

Kapitola tři

Zajatkyně

Ztratila přehled o tom, který je den, přestože se je snažila počítat a ustavičně si připomínala, kolikrát vyšlo slunce od chvíle, kdy ji unesli. Ale lidská mysl je křehká a má sklon vytvářet alternativní reality, když je sama skutečnost příliš bolestná na to, aby se dala snést. Po několika dnech strávených ve sklepě, kde to jediné, co prozrazovalo, zda je noc nebo den, byla škvíra v okenici překrývající malé okno, Alison konečně přijala fakt, že neví, jak dlouho ji tu vlastně vězní.

Vyškrabávala do stěny svislé čárky, aby měla přehled, ale když se probudila z neklidného spánku plného děsivých snů, nepoznala, jestli usnula předchozího večera, nebo teprve před hodinou. Zjistila, že důležitým znamením je zvuk motoru jeho auta – v takovou chvíli s hrůzou očekávala jeho návrat, neboť už věděla, co bude následovat.

Přicházel každý den hned po setmění. Některé dny dříve.

Měla tedy stále dost času, než se vrátí, nebo v to aspoň doufala. Slunce stálo pořád vysoko, protože ho štěrbinou v dřevěné okenici neviděla zapadat, a to znamenalo, že mohla zkusit nalézt cestu ven, než se vrátí.

Ne že by se nesnažila utéct už dřív. Vší silou se pokoušela vyrazit masivní dveře, škrábala do okenic zakrývajících okna, až jí prsty krvácely, bušila do zdí. Vlastně to všechno udělala hned první den strávený v zajetí a pak každý další den, někdy dokonce víc než jen jednou. Dělala to dokonce i tehdy, když jí celé tělo bolelo a ona sotva stála na nohou.

Ale dnešek byl jiný. Byla zoufalá, ještě zoufalejší než dřív, pološílená touhou dostat se ven. Protože včera v noci slyšela Hazel křičet.

Stalo se to ve chvíli, kdy byl v chatě. Právě od ní odešel a nechal ji ležet krvácející na holé betonové podlaze. Zamkl dveře, pak slyšela těžké kroky stoupat vzhůru – ne po jednom schodišti, ale po dvou. Následovalo několik minut napjatého ticha, během kterých se Alison neodvažovala ani dýchat. A pak to zaslechla, pronikavý nářek své dcery, vzdálený, ale srdcervoucí, zakončený vzlyky.

Pořád tam byla, její malá holčička, a byla stále naživu. Přinejmenším to od minulé noci věděla. Ale proč křičela? Co jí udělal?

Musí se dostat ven. A musí to být dnes, dřív než k ní znova přijde. Bez ohledu na to, kolik úsilí ji to bude stát.

Třesoucí se a vzlykající Alison se vrhla proti dveřím, aniž si všímala bolesti, která jí vystřelovala do boku, poháněna trýznivou vzpomínkou na to, jak se ten chlap na Hazel díval. Jak si hrál s vlásky její dcery, jak se dotkl její tváře a ochutnal slzy.

Ozvěna Hazelina křiku jí zněla v mysli znova a znova.

Vrávoravě ustoupila o dva kroky, rozběhla se a znova svým drobným tělem vrazila do dveří, jen aby se vzápětí zhroutila na podlahu. Tyhle dveře nepovolí.

Obrátila pozornost k proužku světla přicházejícímu od okna a oběma pěstmi bušila do dřevěných okenic. Stěží popadala dech, ale nevzdávala se, jednou rukou uchopila dolní okraj rámu, aby dosáhla výš, a vší silou udeřila do prken.

Nic.

Svezla se na podlahu, rozvzlykala se a zakrvácenýma rukama objala kolena. Plakala, dokud jí nedošly slzy, a ústa si přitom zacpávala dlaní, aby ztlumila vzlyky – měla totiž strach, že by ji Hazel mohla slyšet stejně jako Alison předchozí noci slyšela pláč své dcerky.

Pak vyskočila, protože jí došlo, že celou dobu na dřevěnou desku okenic bušila, místo aby se ji pokusila táhnout k sobě. Takhle by možná měla šanci.

Podařilo se jí strčit prst do štěrbiny dostatečně hluboko, aby ho dokázala ohnout, a když škubla, odštíplo se několik třísek a otvor se rozšířil. Teď už do ní dokázala strčit dva prsty. Minutu za minutou se štěrbina zvětšovala a Alisonin úchop byl díky tomu stále jistější – pomalu k sobě táhla dřevěnou desku a páčila ven hřebíky, takže do strohé místnosti pronikalo stále více světla.

Rezivé hřebíky už byly skoro venku a za otvorem viděla část okna, které bude snadné rozbít. Zhluboka se nadechla a znovu zatáhla, prsty rozedrané a samou krev, a hřebíky povylezly o dalších pár milimetrů.

Ještě jednou zabrala a deska povolila tak nečekaně, že ji udeřila do čela. Nevšímala si toho a v naprostém zděšení zírala na okno, nyní zcela odkryté, díru v betonové zdi o rozměrech dvacet krát dvacet pět centimetrů.

Něčím takovým nikdy nemůže prolézt.

Z hrudi se jí vydral těžký vzlyk. Krvácejícíma rukama si zakryla ústa a svezla se na podlahu. Najednou uslyšela smích. Otevřela oči a zjistila, že je to ten muž – díval se na ni a hlasitě se chechtal.

„Koukám, že jsi měla napilno,“ prohodil a smál se dál.

„Ne, ne,“ zanaříkala a odsunula se od něj, dokud se zády neocitla v koutě místnosti.

„Ne?“ opakoval a v očích mu stále pohrával pobavený výraz. „A co kdybych ti dneska večer dovolil vidět Hazel? Změnila bys názor?“

„M-myslíte to vážně?“

Položil si ruku na hruď v posměšném gestu, které se rozhodla ignorovat, protože mu zoufale chtěla věřit. „Přísahám.“ Pobavená jiskra z jeho očí zmizela, byly zase chladné a tmavé, jak je znala doposud.

Po tvářích jí stékaly slzy. Cítila žalostný vděk k muži, který je unesl a který ji už celé dny mučil. Při tom pomyšlení se jí udělalo zle, ale na tom nezáleželo, když brzy uvidí svou dcerku.

Alison zavřela oči a představila si, jak k ní Hazel běží s rozpřaženýma ručkama, směje se a radostně piští.

Slyšela, jak odepnul sponu pásku, ale oči neotevřela. Když ji popadl za kotník a vlekl ji po podlaze, nebránila se.

Dnes v noci uvidí svou milovanou holčičku.

Kapitola čtyři

Jezero Cuwar

Kay věděla, že by měla den strávit zabydlováním rodného domu, jelikož se v něm chystala žít do doby, než Jacoba propustí. Svému mladšímu bratrovi to nemohla odmítnout. Měli jen jeden druhého a ve světě obývaném miliardami lidí se mohli spoléhat pouze na sebe navzájem. Jakmile se zpráva o jeho uvěznění rozšíří po městě, vyrabování domu a krádež veškerého majetku by byla otázkou dnů. Z představy cizích lidí potloukajících se domem se jí udělalo zle. No, teď byla tady, aby to pohlídala.

Více než úspěšný start do nového života ji však zajímalo tělo, které bylo nalezeno v lesích u jezera Cuwar. Kdo byla ta žena? Jak se tam dostala? Jak byla zabita? Článek v novinách si přečetla dvakrát, ale lépe než kdo jiný věděla, že policie ve svém prohlášení pro tisk mnoho důležitých podrobností vynechává. Tuto strategii vyšetřovatelé používali, aby snáz odhalili falešná svědectví a nepravá přiznání. Jediný použitelný detail z článku představovala zmínka o zabalení těla do deky, zbytek vyplňovala bulvární vata.

Věděla o té vraždě ještě dřív, než odjela ze San Franciska, a přečetla si všechno, co o ní vyšlo v médiích. Více než před týdnem bylo nalezeno tělo mladé ženy pohřbené v lesích u jezera Cuwar, jen pár metrů od břehu. Zprávy hovořily o osmadvacetileté dlouhovlasé hnědooké brunetce, kterou někdo surově zavraždil. Jeden článek popisoval výrazné podlitiny a zranění, na jejichž detailním vylíčení si místní redaktor dal velmi záležet, pravděpodobně spojené s neméně brutálním sexuálním útokem. Od první tiskové zmínky o nalezení těla mrtvé ženy až dosud nebyl novinářský pohled na zločin podpořen oficiálním vyjádřením soudního lékaře.

Jí to však stačilo, aby začala sestavovat jednotlivé díly skládanky dohromady.

Zprávy z rodného města nikdy nepřestala sledovat a o dění v malé místní komunitě se upřímně zajímala, tím spíše když šlo o zločin. Jako agentka FBI měla dřív přístup k informacím, ke kterým se teď už nedostala, což ji poměrně štvalo a do jisté míry mařilo její plány.

V dychtivém očekávání soumraku obcházela dům a v duchu si dělala seznam věcí, které musí zařídit, aby na něj vzápětí zapomněla, příliš zaměstnaná snahou oživit si v paměti jednotlivé podrobnosti složitého pachatelova rituálu. Zřetelně se jí vybavovaly fragmenty jednotlivých kroků, střípky rozbitého obrazu, které musela odkrýt a pospojovat, přičemž mnoho částí stále chybělo a zůstávalo skryto. Jen pár kilometrů odsud, v lesích u jezera Cuwar, několik takových střípků čekalo, až je najde, vynese je na světlo a dostane se tak o krok blíž k odhalení pachatelovy totožnosti. Mělo to však háček. Už nebyla federální agentkou, jen Jacobovou sestrou, co hlídá dům, než si bratr odsedí trest. Veškeré své závěry mohla nanejvýš shrnout do dopisů, které posílala vyšetřovatelům v naději, že si je před zahozením do koše aspoň přečtou. Ale musela to udělat, nedokázala odolat nutkání pustit se po stopě vraha té mladé ženy, protože hluboko uvnitř věděla, že touhle vraždou neskončil.

Teprve se zahříval.

Zvedla z trávníku před domem jakýsi kus smetí a odnesla ho ke krajnici v naději, že ho popeláři odvezou. Alespoň měla nějakou záminku odložit okamžik, kdy bude muset vstoupit do domu. Především však zůstávala venku proto, aby mohla sledovat slunce, jak se beze spěchu, trýznivě pomalu blíží k obzoru.

Jakmile zmizelo za horami, vklouzla za volant svého Exploreru a zamířila k jezeru Cuwar.

V článku nebylo uvedeno, kde přesně se tělo našlo, ale ona znala jezero jako svou dlaň. Když vyrůstala, den strávený na písečných plážích jezera bylo jediné, co mohla nazývat prázdninami. Táhly se tam celé kilometry pláží lemované hustými lesy, které v létě poskytovaly tolik potřebný stín. Zakrslé duby, velkolisté javory a topoly poskytovaly místním dětem zábavu po celý rok. Hledání žaludových pokladů, závody v lezení na strom, při kterých utržily spoustu šrámů, jimiž se pak chlubily, a výroba náhrdelníků z javorových nažek zaměstnaly děti na celý víkend, takže si rodiče mohli na chvíli oddechnout.

Občas.

Když měla štěstí, vzala ji s sebou na výlet k jezeru rodina její nejlepší kamarádky Judy. Se smutným úsměvem si vybavila, jaká s nimi bývala legrace. Dlouho se s nimi neviděla a sama nerozuměla tomu, proč jim aspoň nezavolala.

Zahnula na North Shore Road, zpomalila a přemýšlela, jak asi najde místo, kde bylo tělo pohřbeno. Možná tam zůstala žlutá policejní páska a bude to úplně snadné, pokud ji ovšem v té tmě vůbec uvidí.

Z cesty vedlo k jezeru několik pěšin – nedočkaví turisté v terénních pick-upech nebo SUV jich každý týden proklestili několik, jak se snažili najít kousek opuštěné pláže, kterou by mohli mít jen pro sebe. V článku se psalo, že tělo objevili blízko pláže, ale mluvilo se o Národním parku jezero Cuwar, ne o jezeře Cuwar. To znamenalo, že musela jet ještě o něco dál až k jižnímu okraji přírodní rezervace.

Stáhla okýnko a namířila baterku mezi stromy. Tma už zhoustla a ze silnice se zdála neproniknutelná. Právě když se chystala otočit s tím, že se vrátí a začne hledat znova, zahlédla v dálce zatřepotání žluté pásky. Zahnula na pěšinu a pomalu po ní jela, až zastavila nějakých pět šest metrů od otevřeného hrobu.

Vypnula motor, zhasla světla, dopřála svým očím několik vteřin, aby si zvykly na tmu, a pak zamířila k hrobu. Zastínila světlo baterky dlaní, poklekla na okraj jámy a prozkoumala ji kousek po kousku. Byla vyhloubena plochou lopatou, rýhy na okrajích byly dlouhé a rovnoběžné, což naznačovalo metodický přístup a mohutné paže. Muž v plné síle. Jámu téměř metr hlubokou nevykopal narychlo, byl to úkol pečlivě provedený někým, kdo se nebál, že bude přistižen, a dal si práci, jen aby své oběti dopřál řádný pohřeb.

Lítost?

Pravděpodobně.

Potřebovala by však vidět fotografie z místa činu, aby si mohla být jistá.

Kay poklekla ke kratší straně hrobu, namířila kužel světla na dno jámy a uviděla tam něco, co tam nepatřilo. Dvoukřídlou javorovou nažku, zatímco spadané listí kolem hrobu bylo dubové, ne javorové. Ale javorovou nažku sama příroda stvořila k tomu, aby dokázala dolétnout daleko od stromu, díky otáčení nabrat rychlost i ve slabém větru a nalézt tak úrodnou půdu, kde by mohla vyklíčit.

Nejspíš to nic neznamenalo.

Několik minut strávila prohlížením početných stop po pneumatikách viditelných na stezce a přemítala, jestli někoho ze šerifova úřadu napadlo pořídit odlitky. Bylo tam jen několik míst, kde zůstala půda holá a vzorek kol se do ní zřetelně otiskl. Říjnové listí pokrývalo téměř každý kousek země a otisky kol na spadaném listí byly stejně pomíjivé jak závany větru. Uslyšela zahoukání sovy a usmála se. Neměla strach, přestože v kultuře Indiánů byla sova symbolem smrti, obávanou předzvěstí něčeho zlého. Ale tady se už smrt zastavila a vybrala si svou chmurnou daň. Sova byla jen pták, nic víc, jeden z mnoha živočichů obývajících severní pobřeží jezera Cuwar. Soví houkání tak věstilo leda přítomnost myší, oblíbené kořisti nočního lovce.

Vstala, přejela si dlaněmi po džínách, ometla z nich hlínu a listí a rozhlédla se kolem sebe. Skrz hustý les stěží viděla hladinu jezera třpytící se v měsíčním světle. Rozhodně to nebylo špatné místo pro ukrytí těla, oběť tu mohla zůstat pohřbená celé roky, aniž ji někdo našel.

A jak ji vůbec objevili, mimochodem? V novinovém článku o tom nic nebylo.

Nastoupila do svého Exploreru, nastartovala a zamračila se, když v záři světlometů zahlédla, kolik otisků zanechala kolem hrobu. Do rána naštěstí všechny zmizí a čerstvá vrstva padajícího dubového listí roznášeného větrem její stopy zakryje.

Zařadila zpátečku, pomalu se rozjela a dávala pozor, aby cestou z lesa do ničeho nenarazila. Oči upírala na obraz z couvací kamery a nevšimla si muže, který ji z dálky pozoroval, ruce založené na hrudi, opřený o své auto.

Byl tam už nějakou chvíli.

Kapitola pět

Elliot

Druhou noc po návratu do rodného domu strávila Kay u kuchyňského stolu s hlavou opřenou o paže a obličejem položeným na posledním vydání místních novin. Svítání s koncertním doprovodem ptačího švitoření a orlího křiku ji našlo rozlámanou a unavenou, ale šťastnou, že tma nakonec ustoupila.

Za plného denního světla, kdy se duchové minulosti zdáli být přemoženi sluncem, konečně dokázala na dům pohlédnout. Se světlem coby spojencem ho začala systematicky uklízet a přemýšlet o dnech a nocích, které tam má strávit.

Začala s ká-pé-zetkou, jak tomu s oblibou říkala, což v jejím podání znamenalo kuchyň-postel-záchod, nezbytné minimum jakéhokoliv příbytku. První přišel na řadu její starý pokoj – nebylo to sice místo, kde by toužila spát, ale z dostupných možností představoval nejmenší zlo. Úkol, který měl zabrat jen pár hodin, nakonec pohltil podstatnou část dne.

Jediný vysavač v domě nefungoval a pořídit nový znamenalo podniknout výlet do Walmartu v Mount Chesteru, což obnášelo pětatřicet minut jízdy. Cestou tam využila příležitost a koupila si v pekárně něco k snídani. Byla jen ráda, že ji tam nikdo nepoznal, neměla náladu na rozhovory a nepřála si nic jiného, než co nejrychleji pokračovat v cestě. V supermarketu se rozhodla nakoupit ještě nějaké ovoce a zeleninu, k nim pak přihodila do košíku čisticí prostředky, papírové utěrky a sadu povlečení.

Na ranč nakonec dorazila pěkně naštvaná, jelikož zapomněla vzít osvěžovače vzduchu a šampon.

Za pravého poledne působil dům úplně jinak než předešlé noci, kdy přijela. Už nebyl tak hrozivý, vlastně vypadal chatrně a křehce, jako by se měl při silnějším poryvu větru rozpadnout. Než vyložila nákup, chvíli se procházela po trávníku před domem a přemýšlela, do čeho se pustí nejdřív. Včerejší seznam hodila za hlavu, rozhodla se, že vzrostlému plevelu dopřeje ještě pár dní života a místo toho uklidí interiér domu na úroveň, se kterou se dokáže smířit.

Vrátila se do ložnice, a poté co ji vysála, setřela prach a převlékla postel do nového, tmavě zeleného povlečení, vypadalo to tam skoro přijatelně.

Staré povlaky odnesla dolů, nacpala je do pračky a o pár minut později už uháněla zpátky do Walmartu. Soudě podle tlusté vrstvy prachu na ovládacím panelu pračku nikdo nepoužil už celé měsíce a jednoduše nešla zapnout. O tři hodiny později jí hřmotný, vousatý chlápek jménem Joe nainstaloval novou pračku se sušičkou, starou vyvezl před dům a s úsměvem umocněným tabákovými skvrnami na křivých zubech vděčně přijal dvacetidolarové dýško.

Následujících několik dní strávila drhnutím podlah, umýváním oken a praním jedné pračky za druhou, až štiplavé pachy konečně vystřídala levandulová vůně ubrousků do sušičky. Úklid kuchyňské podlahy byl ovšem velmi specifický úkol a ona, poté co vyčistila jedno konkrétní místo na palubce, skončila v předklonu na verandě a zvracela přes zchátralé zábradlí. Když nápor nevolnosti polevil, vypláchla si pusu balenou vodou, popadla klíčky od auta a hlasitě za sebou zabouchla dveře.

„Kašlu na to,“ zamumlala o chvíli později, když za volantem svého fordu dupla na plyn tak prudce, až od kol létal prach a štěrk.

O pětadvacet minut později už odemykala pokoj v hotelu Best Western ve městě. Okamžitě si napustila vanu a v očistné lázni blaženě zůstala, dokud voda nevychladla. O pár hodin později, ukonejšená teplem a čistotou všeho, co ji obklopovalo, sebrala dost síly na to, aby se vzdala vidiny kvalitního spánku, a zamířila zpátky na ranč.

Nemohla si dovolit nechat dům bez dozoru ani na jedinou noc.

To se stalo před dvěma dny, kdežto teď jí připadalo neuvěřitelné, že od jejího příjezdu neuplynul ještě ani týden. Lednička byla čistá a obsahovala opravdové jídlo, nejen pivo a mražené hotovky. Pravda, ještě se nedokázala přimět k tomu, aby něco uvařila. Možná později, možná nikdy. Zatím se její jídelníček skládal z uzenin, plátkového sýra, jahod, jablek a croissantů, které si kupovala v kavárně Katse hned za kopcem.

Několikrát se pokoušela spojit s Judy, ale hovor hned spadl ho hlasové schránky a ona nedokázala najít ta správná slova, aby nechala vzkaz. Jak jen vysvětlit, že své nejlepší kamarádce nezavolala celé roky? Jakmile skončí s úklidem, dojede za ní a promluví s ní osobně. Tak si to Kay v duchu slíbila a radostná vidina jejich setkání nakonec přemohla i trpký pocit viny, že o sobě tak dlouho nedala vědět.

Jakmile však byla většina domu vydrhnutá a čistá a ona si uvědomila, že vlastně nemá co na práci, z nějaké důvodu znova plánovanou návštěvu kamarádky odložila. Místo toho začala hledat práci, ale v Mount Chesteru s 3823 obyvateli moc příležitostí nebylo. Ochotně by dělala cokoliv, třeba servírku v nějakém místním podniku, ale nikde nepřijímali dřív než se zahájením turistické sezóny, tedy až za měsíc. A obrátit se na staré známé s prosbou o pomoc se jí příčilo. Jen by se tím spustil další příval nechtěných vzpomínek, otázek, klepů. Raději to zvládne sama, jako vždycky. Její úspory naštěstí dokázaly šest měsíců života v Mount Chesteru pokrýt. Pak Jacoba propustí a ona se vrátí do svého skutečného domova v San Francisku.

Toužila si s bratrem promluvit a to znamenalo, že ho musela navštívit. Jako všichni trestanci nesměl přijímat telefonní hovory, samozřejmě leda by volajícím byl federální agent. Ale tím ona nebyla. Teď už ne. Myslela na Jacoba skoro pořád, jak to asi za mřížemi zvládá, a přitom se bála setkání, jelikož pro něj neměla žádnou odpověď. Žádné řešení, žádný příslib dřívějšího propuštění nebo odvolání, které by prošlo soudním systémem dostatečně rychle, aby to pro něj mělo význam.

Už je trochu pozdě, bráško, pomyslela si a pak ji najednou napadlo, jestli těch 3823 lidí zmíněných na ceduli s názvem města zahrnovalo i ji, nebo ne, a kdy by případně byla započítána, pokud vůbec. Snad se nezdrží tak dlouho, aby na to došlo.

První zaklepání na dveře zaznamenala, ale obratem se jím přestala zabývat, jelikož ho považovala za ťukání datla hledajícího v kmeni starého dubu nějaké hmyzí larvy. Druhé, hlasitější, už svým rytmem jasně naznačovalo, že původcem je člověk.

Nečekala návštěvu.

Zamračila se, otřela si ruce do hadru zamazaného od barvy, zamířila do obývacího pokoje a nahmatala přitom zbraň, kterou měla v pouzdře pod volnou košilí. Nejdřív jen opatrně pootevřela, ale když uviděla odznak, který jí příchozí podržel ve výši očí, rozevřela dveře dokořán.

„Detektiv Young, kancelář šerifa okresu Franklin,“ řekl ten muž a ona se mimoděk usmála, když uslyšela jeho texaský přízvuk. „Mohu dál?“

Na čele jí znova naskočila vráska. „Ehm, jistě.“

Rozhodně se nepodobal žádnému detektivovi z franklinského okresu, co kdy potkala, připomínal spíš texaského kovboje, který nastoupil do nesprávného letadla. V obnošených džínách a tmavě modrém tričku, pod kterým se rýsovaly svaly, nevypadal jako detektiv, a rozhodně ne jako detektiv v práci. Kanceláře šerifa po celé zemi obvykle trvaly na formálním oblečení v podobě oblekových kalhot, košile, vázanky a saka, ale k tomuhle detektivovi oběžník ohledně odívání zřejmě nedorazil. Jeho černý klobouk s širokou krempou a opasková přezka se znakem Státu osamělé hvězdy o tom svědčily víc než jasně.

Vešel dovnitř, sundal si klobouk a zůstal stát u dveří. Když teď neměl tvář zastíněnou tmavou plstí, uviděla vysoké čelo, nad ním neučesané, načechrané, světle hnědé vlasy a pod nimi modré oči, které se dívaly přímo na ni, zkoumavé, neúnavné. V koutku úst mu pohrával náznak úsměvu, zatímco si ji prohlížel a ani se to nesnažil nějak skrýt.

Lezl jí na nervy už teď.

„Co pro vás můžu udělat, detektive?“

„Slyšel jsem, že se jeden ze špičkových profilovačů FBI vrátil domů,“ prohodil a přelétl obývací pokoj rychlým zkoumavým pohledem typickým pro policisty. „Napadlo mě, že zaskočím, abych se představil.“

Snažila se neošívat a nedat najevo, že je jí jeho přítomnost nepříjemná, zvlášť když si všimla, jak pečlivě zkoumá okolí. Byl uvnitř domu už někdy dřív? To nevěděla, ale jedním si byla jistá: nevěřila mu jediné slovo od chvíle, kdy překročil práh.

Vynasnažila se, aby její úsměv vypadal co nejopravdověji. „Fajn, tak jsme se seznámili, detektive. Něco dalšího?“

Opřel se o stěnu a překřížil nohy v kotnících. „Slečna Katherine Sharpová, je to tak?“

„Kay,“ opravila ho rychle. „Všichni mi říkají Kay.“

„Hm-m,“ odpověděl a do jeho modrých očí se vkradl náznak úsměvu. „Takže co dělá úspěšná federální agentka jako vy na místě, jako je tohle?“

Tenhle člověk rozhodně nechodil kolem horké kaše, ale ona neviděla důvod, proč by měla odpovídat na bezdůvodné otázky. Okamžitě se ohradila. „Nechápu, jak –“

„Syndrom vyhoření?“ pokračoval, a když si ji měřil pohledem, úsměv mu pohrával v koutcích úst. „Nebo to má něco společného s tím, že váš bratr skončil ve vězení?“

Rozzlobeně si opřela ruce v bok a vykročila ke dveřím. Znala tyhle typy až moc dobře, jako federální agentka se s nimi setkávala často. Zvědavý policajti, kteří se vydávali na loveckou výpravu, kdykoliv se jim zdálo, že mají příliš málo práce na to, aby si zasloužili svůj plat hrazený z peněz daňových poplatníků. „Jsem přesvědčena, že není nic, s čím bych vám mohla pomoct, detektive, a mám tu nějakou práci –“

„Ach, já jsem opačného názoru, odpověděl a jeho texaský přízvuk – ustavičná připomínka, že do tohoto kraje nepatří – zazněl obzvlášť výrazně. Policista vytáhl ze zadní kapsy složený list papíru a podal jí ho. „Myslím, že byste mi mohla pomoci pochopit, co stojí v tomhle dopise. Trochu mi to vysvětlit.“

Uchopila pomačkaný dopis a spolkla nadávku. Poznala font, který používala, i celkové rozložení stránky. Poznala, že je to jeden z jejích dopisů ještě dřív, než přečetla první slova. Přesto předstírala, že ho pečlivě zkoumá, a přitom přemýšlela, jak situaci nejlépe vyřešit. Kdyby s detektivy vyšetřujícími vraždu u jezera Cuwar chtěla mluvit osobně, tak by ten zatracený dopis podepsala.

„Mně to připadá docela jasné,“ odpověděla, složila papír a podala mu ho.

Nevzal si ho.

„Madam, jsem jen texaský policajt, co řízením osudu skončil tady a snaží se nějak uživit. Nejsem tak chytrý jako vy. Proč mi nevysvětlíte, co se tam píše, nejlíp nějak jednoduše, abych to mohl použít při hledání zmetka, který zabil tu ženu?“

Chvíli se na něj dívala a zkoušela odhadnout, jestli si na hloupého jen hraje. Pořád nevěřila ničemu z toho, co jí říkal, ale rozhodla se s ním tu hru hrát.

„Dopis říká, že pachatel je zběhlý v zabíjení, zvlášť způsob, jakým se zbavil těla, vypovídá o zkušenosti, rutině. A je tady určitý náznak rituálu patrný z uložení oběti. Poloha těla a deka, ve které bylo zabaleno, vypovídá o určité lítosti.“

„Je tam něco, aby to pochopil i obyčejný policajt z Austinu?“ Přesunul váhu z jedné nohy na druhou a dál se přitom opíral o zeď.

„V dopise stojí, že by to mohla být práce sériového vraha,“ dodala, pak vstala a čekala. Přála si ho mít pryč z domu tak rychle, jak to jen šlo. Přítomnost policisty zde ji proměnila v uzlíček nervů, ačkoliv kdyby se totéž stalo v San Francisku, pozvala by kolegu na kávu a ochotně by s ním případ probrala.

Pak si uvědomila, že dělá chybu, když jedná jinak, než by se běžně chovala ve městě.

„Dal byste si kafe, detektive?“ zeptala se a zamířila ke kuchyňské lince.

Tvář se mu roztáhla do širokého úsměvu. „Co kdybychom skončili to divadlo s anonymním dopisem? A co takhle pivo místo kafe?“

Sakra. A to není ještě ani jedenáct dopoledne, kamaráde. Takhle bráníte právo v Texasu? S jedním pěkně oroseným v ruce?

Obrátila se, aby vytáhla z ledničky dvě chlazená piva, a snažila se v sobě potlačit rostoucí rozladěnost. Dokud k němu byla obrácená zády, zadržovala dech, až teprve pak si dovolila vydechnout.

„Co tím myslíte?“ zeptala se a podala mu pivo.

Rychlým pohybem láhev otevřel, pak se rozhlédl po místnosti, a poté co našel koš, přesným hodem přes celou místnost do něj víčko poslal. Hvízdl, když hladce přistálo v koši, pak pozvedl láhev, ale nepřiťukl si s ní.

„Na zdraví,“ řekl a žíznivě vypil skoro polovinu obsahu. „Tak se na to podívejme. Jste jediný kriminalista s psychologickým vzděláním v okruhu sto padesáti kilometrů. Taky vím, že tohle není první dopis, který jsme od vás dostali, i když jste přijela teprve před pár dny. Shodou okolností mají ostatní dopisy poštovní razítko ze San Francisca. Vy přece místní události sledujete, ne?“

Samozřejmě že ano. Bylo to její rodné město. Její temné kořeny.

Rozvláčný přízvuk nezmizel, ale maska texaského prosťáčka vzala za své. Chvíli zvažovala možnosti a pak se rozhodla přiznat barvu.

„Vinna v plném rozsahu, detektive,“ odpověděla bez úsměvu. „Ale když jsem to naposled zjišťovala, psaní dopisů nebylo v okresu Franklin trestné.“ Pomalu usrkávala pivo a vychutnávala si tu chladivou chuť.