Obsah

Čaroděj

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

Poděkování

ANGEL KILLER

Copyright © 2012, 2014 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © Milan Lžička, 2022

ISBN 978-80-242-8493-4

Věnováno mým rodičům, Jamesovi a Patricii

Můj pracovní život se nese v duchu ustavičné ztráty iluzí a mnohé věci, které většině lidí připadají úžasné, jsou v naší profesi každodenní samozřejmostí.

– Harry Houdini

Čaroděj

„Jdeš na smrt.“ Neříkám jí to z bezcitnosti, ale ze soucitu. Tím, co nám drásá duši, je neurčitost věcí příštích. Ona ještě žije v domnění, že je to celé sen, ale v očích jí už svítá. Moje slova se jí vkrádají do zlomené mysli.

V tom lijáku na ni byl žalostný pohled. Postávala u popelnic za bistrem v rozervaných džínách a s rozmazanými šminkami a doufala, že si v tom zapadákově vydělá na dávku od některého z tamních dealerů, prodávajících podřadný sajrajt.

Když nasedala do mého auta, musela tušit, že aspoň v jedné realitě se takovýhle scénář může odehrát. I když přesně takovýhle asi ne…

Přísvit palubních přístrojů jí zalévá tváře oranžovou září. Připomíná mi lampu vydlabanou z poslední dýně na záhonu. Odulou, potlučenou, žalostnou a hlavně nechtěnou.

Dal jsem jejímu životu smysl. Svěřil jsem jí roli. To, co teď přijde, zůstane tajemstvím, které znám jenom já. Její úloha ale bude rezonovat navěky věků.

Ohlodávání duše drobnými kočičími zoubky pochyb ustane. Tímhle pokusem si potvrdím věci, které předpokládám, ale jimiž si potřebuju být jistý. Věci fyzické povahy. Věci o této realitě. O tomhle světě.

Co asi vidí, když se na mě dívá? Člověka. Neděsí ji ovšem samotný člověk. Děsí ji jeho poslání. To může člověka dalece přesahovat. I když daný člověk umře, poslání může přerůst ve vyšší cíl. A pokud přetrvá dostatečně dlouho, stane se z něj víra a pak i náboženství.

Právě takhle vznikají božstva.

Na počátku je poslání, které ostatní nechápou.

Poslání, které až děsí.

Natáhnu se a odepnu jí bezpečnostní pás. Má ochromené končetiny, takže mě může jenom sledovat očima. Celá se zachvěje, když se jí dotknu.

Myslí si, že ji chci znásilnit. Já ji ale chci pustit na svobodu.

Jakmile otevřu dveře, nahrne se dovnitř vichr. Vlasy jí plápolají jako plameny ohně. Ven se radši nedívá. Ví, co tam na ni čeká.

Šťouchnu do ní.

Její drobné tělo vypadne ven.

Ramenem narazí do křídla. Otevře pusu, ale nevydá ani hlásku. Zmizí ve tmě.

Společnost už mi dělá jenom hukot vrtule a svist větru.

Závidím jí.

Tu její cestu.

Tu jistotu.

Jednou se taky dočkám. Ale teď ještě ne.

Mám totiž poslání.

Eternicon*

* Případ 093478-89 ze souboru .txt objeveného při forenzní prohlídce serveru použitého ke koordinaci útoku typu DDoS na servery ministerstva spravedlnosti.

1

Vražda je tím posledním, co by se mi honilo hlavou, když v dětské nemocnici sleduju, jak Elsie vezme do růžové pěstičky červený pěnový míček a zmáčkne ho. Samou námahou jí na ruce zrudnou jizvy, ale bolest ani nevnímá. Když dlaň zase rozevře, objeví se velké červené míčky hned dva a málem spadnou na zem. Holčičce se rozzáří oči a na rtech jí zahraje úsměv. Z tvářičky zpola potažené voskovitou pletí, v níž se dosud hojí kožní štěpy, srší miliony megawattů energie.

Tenhle trik mě naučil děda. Byl vůbec první, který mi předvedl. Stáli jsme tehdy vedle jeviště a sledovali, jak můj táta baví zpola zaplněný sál v nějakém zapadlém městečku na Středozápadě. Vzpomínám si, jak děda v potemnělém zákulisí se žhnoucím doutníkem v puse něco mručel a kroutil hlavou. Byl to habán pokročilého věku s šedivým knírkem filmového milovníka ze čtyřicátých let a vlasy ulízanými na pěšinku, za každých okolností ve skvěle padnoucím obleku a s šátkem na krku, i když před publikem zrovna nevystupoval on, ale jeho syn.

„Ten nešika má snad obě ruce levé.“ Podíval se na mě a pak z kapsy saka vytáhl červené pěnové míčky. „I ty bys to zvládla líp než tamto trdlo.“

Dívala jsem se a učila se. Bylo mi pět.

Když se mi oba míčky objevily v druhé ruce, pohladil mě děda po hlavě. Nadšeně jsem se na něj zazubila. Před spaním jsem potmě pilně trénovala.

Vysloužila jsem si od něj upřímný úsměv, což byla vzácnost. „Jde ti to. Škoda že na malou kouzelnici není žádné publikum zvědavé.“

Prohodil ta slova mimoděk, nebyla určená mně. Opíral se o přepravní bednu, potahoval z doutníku a zaklel pokaždé, když táta podle něj nějaký trik pokazil.

Obecenstvo představení spokojeně sledovalo. Ovšem v dědových očích představovala i sebemenší nedotažená nuance, i sebenepatrněji zpackaná eskamotáž hotovou pohromu. Dívat se, jak jeho syn, jeho nástupce, celé představení kazí, bylo jako sledovat, jak mu někdo zapaluje dům, který celý život místnost po místnosti budoval.

Liboval si v přemrštěné dramatičnosti, nešlo mu ale jenom o vlastní odkaz. Rodině totiž udělal velké jméno už pradědeček, konkurent Houdiniho. A děda se bál, že se celá tahle tradice nenávratně bortí.

Elsie nechá pěnové míčky zmizet a pak je zase ukáže. Pohledem u mě hledá uznání.

„Paráda,“ chválím ji.

Musela jsem se naučit nasadit úsměv a přitom zadržovat slzy pokaždé, když vidím její tvářičku. Ještě pořád se stydí hrát si s ostatními dětmi na klinice. Dneska je sobota a na celé odpoledne máme hernu jenom pro sebe. Publikum nám dělá sestřička, která si v koutě vyřizuje nějaké papíry, a zeď vyzdobená veselými princeznami z disneyovek, které dostávají pusinky od žabáků a skotačí s roztomilými zvířátky.

Elsie nás usadila do pirátské části herny. Malba na stěně za ní zachycuje udatný boj ztracených kluků s bandou otrhaných bukanýrů. Když mě sem zavedla poprvé, myslela jsem, že se chce kochat obrázky princezen. Po několika lekcích magie mi ale došlo, že je srdcem dobrodružka a baví ji to tam, kde se něco děje.

Takový potenciál, zmarněný popáleninami… Dost, okřiknu se v duchu. Nemůžu předjímat, co všechno ji v životě čeká. Nemůžu za ni rozhodovat, co zvládne a co ne, vždyť právě takhle se všichni chovali ke mně. I děda. A táta jakbysmet. Dokonce i máma, budiž jí země lehká, i ta to dělala.

„Můžeš mě už naučit, co se dělá dál?“ hryže si s očekáváním drobnými zoubky ret. Do očí jí spadne lokýnka špinavě blond vlasů a já musím odolávat vrozenému mateřskému nutkání odhrnout jí ten pramen z čela. Pleť se totiž pořád hojí, je citlivá. Cítím pach mastičky, kterou ji sestra před mou návštěvou namazala.

„Že váháš, Elsie.“ Předvedu jí, jak kouzlo provádím. Sleduje moje pohyby do nejmenších detailů.

Poslední dobou se mi čím dál častěji honí hlavou, jaké by to bylo, pořídit si sama dítě. Takové myšlenky jsou asi běžné, když má člověk už blíž ke třicítce než ke dvacítce. V mladším věku jsem se jim bránila. Nechtěla jsem totiž, aby někdo další zažil stejně roztříštěné dětství jako já. Láska mi nechyběla, to rozhodně ne, byla to ale láska lidí, kteří neuměli mít rádi sami sebe.

Když se dívám, jak přede mnou Elsie sedí na pestrobarevném koberci a pokouší se o kouzlo, připadám si provinile. Naše dysfunkční rodina na tu její ani náhodou nemá. Šrámy, které si s sebou nesu já, mám skryté v duši. Ona se musí protloukat životem s jizvami, které vidí celý svět.

Za chvíli už trik ovládá. Sice neuměle, ale ví, co a jak. Je jí osm, má ovšem trpělivost mnohem starší holky. A k tomu elánu jako nikdo druhý. Škoda že jsem Elsie nepoznala, ještě než jí vlastní máma vychrstla do obličeje kastrol vařící vody. Byla podobně silná i předtím?

Představili mi ji přede dvěma měsíci, když jsem do zdejší nemocnice přijela a nabídla se, že budu děti v rámci terapie učit kouzlit. Věnuju se tomu už od vysoké po celou dobu, co působím u bezpečnostních složek. Je to zřejmě jediná část mého já, kterou jsem se zatím nepokoušela nějak přetvořit.

Snažím se nemyslet na to, proč skončila na oddělení popálenin, a pomáhám jí s nácvikem kouzla. První dvě lekce, které jsem jí dala, jsem musela ukončit předčasně a jít se vybrečet na záchod. Připadala jsem si provinile. Moje lítost jí rozhodně v ničem nepomáhala.

Nevím, jestli jí tohle pomůže víc než fyzická terapie, kterou podstupuje. Jedno ovšem vím, protože už s tím mám zkušenost: díky magii získávají děti něco, co dosud neměly, určité sebevědomí. Jelikož do nich dennodenně někdo píchá a dloubá a neustále na ně mluví infantilním hlasem, postupně tihle malí pacienti upadají do odevzdanosti a bezmoci. A takový kouzelnický trik, třeba i úplně jednoduchoučký, jako když necháte v ruce zmizet červený míček, aby se vzápětí objevil v té druhé, jim v kontaktu s dospělými nabízí aspoň drobnou převahu.

Holčina jako Elsie, která se bojí i podívat do zrcadla, natož se nechat okukovat ostatními dětmi, získává díky magii zvláštní schopnost, kterou jiné děti nemají. Přestože je samá jizva a chybí jí láska, dokáže druhé okouzlit.

„A nezapomeň, je to tajemství,“ připomínám jí. Dlouhé přednášky, kterou mi vždycky dával děda, ji ušetřím. Ten mě o zachování tajemství neprosil, prostě mi to přikázal. I u toho nejbanálnějšího triku, jehož popis se dá najít na krabici cereálií, mi kladl na srdce, ať ho střežím jako oko v hlavě, aby mě náhodou nepotkal předčasný konec jako několik dalších nešťastníků, kteří se opovážili vyzradit principy našeho světa.

Říkal tomu „tajná knihovna“.

Elsie přikývne. Jak je důležité zachovat tajemství, už jsem jí vysvětlovala. Pravá síla triku spočívá v jeho záhadnosti. Pokud všechna svoje tajemství odhalíte, třeba v domnění, že si tím získáte přízeň lidí, síla se rozplyne a vy jste opět stejně obyčejní jako oni. Jasně, člověk se tak může opájet mocí. Malé Elsie ovšem přijde k duhu všechno, co ji nějak posílí.

Nechá míček zmizet v rukou a opět ho vykouzlí. „Už se nemůžu dočkat, až to předvedu mámě.“

Ta slova jsou jako kopanec do břicha. Touha po odpuštění v ní plane tak silně, že ten skutek působí o to krutěji.

Správně bych neměla vědět, proč tady Elsie skončila, chtě nechtě ale pořád uvažuju jako policajtka, ať už mám na sobě uniformu, kostýmek, nebo tepláky. Když vidím, že někdo ublížil malé holčičce, probouzejí se ve mně všemožné instinkty.

Její matka je troska, která měla postupně vztahy hned s několika drogovými dealery. Na kontě má časté opletačky se zákonem kvůli držení narkotik a jeden osvobozující rozsudek. Za prodej drog ji nikdy neodsoudili, i když se jím podle všeho živí. Justice na ni pohlíží jako na problémovou narkomanku a dřív nebo později jí Elsie zřejmě opět svěří. Zohavení dcery zůstane v paměti jen jako „nešťastná náhoda“. Nikomu se nechce věřit, že by máma byla něčeho takového opravdu schopná. Všichni tu smyšlenku přijmou a pošlou Elsie zpátky.

Bůh jí pomáhej, chudince malé.

Co asi její matka uvidí pokaždé, když se do tvé tvářičky podívá? Odraz svojí viny? Pocítí touhu stát se lepším člověkem a zůstat čistá? Odpověď už znám.

Elsie zašeptá: „Mám tajemství.“

„A jaké?“ zeptám se tlumeně.

Nakloní se a špitne: „Ptal se na tebe doktor Peter. Asi tě má rád.“

Doktor Peter? „To je moc hodný člověk, Elsie. Podle mě má rád každého.“ Jde o jednoho z jejích pediatrů, párkrát jsem s ním mluvila. Je to ten vzácný typ lékaře, který se dovede s dětmi bavit jako rovný s rovnými.

Elsie natáhne ruku, popadne kadeř mých černých vlasů a žmoulá pramínky mezi prsty. „Až vyrostu, chci být jako ty.“

„Agentka FBI?“

Elsie mi kštici pustí a zavrtí hlavou. „Kouzelnice,“ odpoví. Moje skutečná práce ji až tak nezajímá. Tmavovláska, co dokáže dělat zázraky, ji fascinuje víc než agentka FBI. Tu a tam po očku mrkne na některou z Disneyho princezen na zdi a pak zase na mě.

Moje návštěvy jsou pro ni magické. Ani se nedivím, že holčička, která zažívá tak krušnou realitu, chce věřit, že je magie něčím skutečným.

Vezmu ji za ruku. „Až vyrosteš, můžeš být, čímkoliv chceš.“

Rozzáří se jí očka a skousne ret. „Úplně čímkoliv?“

„No jasně,“ přitakám.

Vykulí oči, jako by se těšila na další kouzlo. „A můžu být tak hezká jako ty?“

Píchne mě u srdce.

Sestra v koutě ke mně zvedne hlavu. Všimnu si, že nás sleduje se slzami v očích. Ze svého místa vidí jenom zjizvenou část Elsiina obličeje. Já jsem si podvědomě sedla z té neporaněné strany.

Zazvoní mi telefon. Elsie díky tomu nepostřehne pohled v mých očích. Slíbila jsem si, že před ní nikdy nebudu brečet.

Vytáhnu mobil a mrknu na číslo. Volají z práce, ačkoliv je sobota. Hlas na druhém konci se mě ptá, jestli můžu do půl hodiny přijet.

Nechce se mi ji teď opouštět, jenže musím. Ne kvůli práci, ale kvůli Elsie. Emoce nechám stranou a zaměřím se na praktické věci. Jestli si ani já nedokážu tu jizvu odmyslet, tak co teprve zbytek světa?

Stihnout to do kanclu bude fuška. Není čas stavit se doma. Na sobě mám neformální ohoz – tenisky, džíny, triko a mikinu. V batůžku mám ještě věci na jógu a deodorant. Nejsem sice oblečená zrovna podle předpisů FBI, mám ale takový pocit, že se jedná o mimořádnou situaci.

Netuším ovšem proč. Poslední čtyři měsíce trávím mimo washingtonské ústředí v kóji v Quanticu, kde se věnuju forenznímu účetnictví pod vedením šéfa s charismatem průkazky do knihovny.

Říkám dispečerovi, že přijedu. Dozvídám se od něj jméno a budovu, kde se mám hlásit. Prosím ho, aby mi to jméno pro jistotu zopakoval.

Doktor Ailes.

Tedy Jeffrey Ailes zvaný Lovec čarodějnic.

Vlastně to ani není agent FBI. Je to informatik z ministerstva spravedlnosti pracující se skupinkou geeků v zapadlém koutě Quantica daleko od washingtonského ústředí.

To nevěstí nic dobrého.

Když jsem jeho jméno zaslechla posledně, proslýchalo se, že s pomocí profilačního systému FBI pátrá, odkud z úřadu unikají informace. Museli jsme vyplňovat obsáhlý dotazník a všichni měli pocit, že si na nás vyskakuje nějaká kancelářská krysa, co ani nenosí zbraň.

Doneslo se mi, že Ailes je afroamerický profesor matematiky, který začal podnikat a zbohatl navrhováním speciálních počítačů pro Wall Street, načež jednoho dne dospěl k závěru, že by měl změnit obor a radit nám, jak máme dělat svou práci. A jelikož má fůru peněz a k tomu politické konexe, tak svůj záměr i zrealizoval.

Čertví, co ode mě chce. Můžu se jenom domýšlet, že na mě kvůli něčemu upozornily jeho počítače. A přitom jsem nic neprovedla.

Teda víceméně…

Moje obavy se ještě prohloubí. Nerada bych totiž, aby určité věci vyšly najevo. A Ailes je přesně ten typ, který by je odhalil, kdyby si dal dvě a dvě dohromady.

Podívám se na Elsie a stisknu jí ruku. Mám nutkání dispečerovi říct, že potřebuju ještě půl hodiny. Ale popravdě to asi nevydržím ani půl minuty.

Řeknu Elsie, ať si ty pěnové míčky nechá. Tváří se, jako bych jí právě svěřila do rukou archu úmluvy. Než odejdu, vrhne se mi kolem krku a obejme mě. Podívám se na sestru. Tohle Elsie ještě nikdy neudělala. Sestra zvedne obočí nad zarudlýma očima a pak se usměje.

Nakloním se k Elsie, aby mě mohla pořádně obejmout, a dávám si pozor, abych jí nezavadila o citlivou pleť.

Malou pusinkou mi až moc hlasitě pošeptá do ucha: „Asi je z tebe moje oblíbenkyně.“

Vím, že obliba bývá u dětí pomíjivá, dodá mi to ale sílu vydat se na kobereček k Lovci čarodějnic. Můžu odtamtud odejít se spokojeným úsměvem. Vybrečím se až v autě.

Je mi fuk, co si o mně myslí Ailesovy počítače nebo jeho ajťáci. Ta nejčistší dušička, jakou jsem kdy poznala, mi totiž právě řekla, že jsem nejlepší na světě.

2

Mám dojem, že jsem Ailese v našem areálu už párkrát potkala. Pohledem dokáže v člověku číst. Jste jako číselná tabulka s varovným upozorněním na to, co se snažíte utajit. Lovec čarodějnic. Hodil by se do filmu, kde středověký biskup ukáže v kostele prstem na hříšnici, která se provinila zlými skutky, a nechá ji vyvést na nádvoří, postavit na hranici a upálit. Vyzařuje z něj přesvědčení a sebejistota, které až nahánějí strach.

Podobně vypadá i můj strejda Darius. Tváří se přísně analyticky, jako by vám při řeči počítal slovesa a všímal si, kolikrát mrknete.

Útvar doktora Ailese sice sídlí v ústraní mimo centrum dění, přesto mnohé z nás zajímá, čemu se to vlastně věnuje. Útočiště našel v poloopuštěném objektu při západním cípu rozlehlého komplexu jednotvárně šedých budov. Celá stavba působí dojmem tajného soudu skrytého kdesi v útrobách Vatikánu. Nacházíme se ovšem ve virginském Quanticu a budova je reliktem dávné policejní minulosti. Až strašidelně působící chodby lemují dveře s hnědými plastovými štítky, které označují dávno neexistující oddělení.

Před desítkami let přetékalo několik jejích pater počítači velkými jako ledničky, které shromažďovaly data o poznávacích značkách, odstínech vlasů a vláknech z koberců zadávaná ručně z papírových spisů. Dneska je to městečko duchů, spleť chodeb s vypálenými zářivkami a odpadlými stropními deskami. I zdejší správce má v kapse větší výpočetní výkon, než jakým se kdysi chlubila celá budova.

Ailesova skupina pracuje zastrčená v patře, kde se svého času přechovávaly tisíce šanonů s údaji, jako jsou otisky tenisek včetně roku výroby a informací, kolik se jich prodalo v jaké velikosti a ve kterém kraji. V podobných datech si FBI odjakživa libuje. Kecka Puma z roku 1983 vám může pomoct zúžit seznam čítající tisíce osob na pouhých pár lidí.

Skoro všechny podobné informace už jsou digitalizované. Sekce s rejstříkem vzorků pneumatik kdysi zabírala celé podlaží. Dneska se dá poslat jako příloha mailem. Na akademii nás profesoři bavili historkami o tom, jak se celé týdny probírali katalogy vláken a hledali značku a model auta, v jehož kufru pachatel držel oběť. Tímhle se tehdejší detektivní práce odlišovala, člověk si v té době ještě mohl na všechny důkazy sáhnout.

Když vejdu, všimnu si, že v linoleu jsou dosud vytlačené hluboké důlky od mohutných kartotéčních skříní, v nichž byla kdysi fyzicky uložená kvanta informací. Ze stropu místnosti velké jako tenisový kurt visí částečně opravená svítidla. Na druhé straně trůní šestice psacích stolů sražených k sobě jako v kanceláři bez příček. Nad monitory se sklání tři hlavy. Dva mladší muži a žena. Všichni mají kravaty nebo polokošile, jak se to u FBI vyžaduje. Ani trochu nepřipomínají bosé hipíky, jak jsem si naivně představovala, ani kardinály v rudých hábitech, jak jsem se bála.

Není to tak zlé, jak jsem čekala. Působí na mě dojmem partičky vysokoškoláků, kteří se snaží vydávat školní časopis.

Od monitoru vzhlédne mladá žena, tak o rok, o dva mladší než já. Krátké kaštanové vlasy a výrazné lícní kosti dávají tušit farmářskou holku z Nebrasky, postavu má ovšem sportovní. Kliknutím myši zavře okno, než si ho stihnu lépe prohlédnout. Patrně profil nějakého agenta.

„Hledám doktora Ailese.“

Ukáže do zasedačky. „Toho teď najdete tamhle.“ Než stihnu odpovědět, opět se otočí ke svému monitoru.

Na každý pád jí poděkuju a vykročím ke dveřím. Čekala jsem, že Ailes bude mít vlastní pracovnu, dojde mi ale, že zřejmě sedává u jednoho ze stolů ve společném kanclu po boku svých geeků.

Pootevřenými dveřmi se ozve Ailesův hlas. „Pojďte se posadit, agentko Blackwoodová, a zavřete za sebou.“

Sedím už několik minut u stolu posetého složkami a sleduju, jak můj inkvizitor dodělává něco v počítači. Buďto jde o test mojí trpělivosti, anebo je skutečně zahlcený prací.

Ailes zvedne ukazovák, ať ještě momentík počkám. I když sedí, poznám, že je vysoký. Skráně už má prokvetlé, ovšem na akademika nevypadá. Vybavuje se mi, že sloužil u námořnictva či co, než si udělal doktorát. Držení těla by odpovídalo. No dobrá, možná nevypadá jako biskup. Mohl by být maurský rytíř.

Pohledem těkám po spisech na stole. Všechny jsou označené čísly. Z jedné složky vykukuje okraj časopisu. Něco je mi na něm povědomé…

Okamžitě magazín poznávám i podle nepatrného kousku obálky.

Sevře se mi srdce.

„Proč jste v kauze Hashimi obešla agenta Millera?“

„Co prosím?“ odtrhnu pozornost od časopisu.

Ailes vzhlédne od monitoru a odloží brýle na čtení. „Miller. Proč jste ho obešla?“ Zabodne do mě zastrašující pohled, jaký v Quanticu nevidím poprvé.

Bála jsem se, že se to neobejde bez důsledků. Snažili jsme se rozkrýt síť zlodějů kreditních karet. Tři z nich pracovali ve stejném restauračním řetězci. Dostala jsem za úkol projít haldy stvrzenek od kreditek a porovnáním s jinými podvody se pokusit najít další možné komplice. Zkrátka ten typ jednotvárné policejní práce, jakou v televizi nikdy neuvidíte.

Stroze odpovím: „Objevila jsem čtrnáct podezřelých plateb a poukázala jsem na ně. Miller je ignoroval.“

„A tak jste to hnala výš?“ povytáhne Ailes obočí.

Politikaření mi nikdy moc nešlo. „Prostě jsem na věc upozornila za jeho zády. Tlačil nás čas.“

„Ale byl to váš nadřízený. FBI mu ten případ svěřila, tudíž rozhodoval, co je důležité a co ne. Myslíte, že jste chytřejší než on?“ Slovo „chytřejší“ Ailes zdůrazní.

Zakroutím hlavou. „Má na starost tucet otevřených případů. Kdyby měl čas si mou zprávu pročíst a podívat se na data, došel by podle mě ke stejnému závěru. To je celé.“

„Jak vás napadlo, že v Greenvillu vraždil Hashimi?“

Nevím, co na to říct. Když jsem se probírala soupisem podezřelých plateb, všimla jsem si několika podivných nákupů. Provaz, bělidlo a pár dalších věcí, které by za jiné situace působily nezávadně, ne ale v případu podvodů s kreditkami. Probudila se ve mně zvědavost a přiřadila jsem je k lokalitám, kde greenvillský zabiják zavraždil tři lidi. Millera jsem obešla částečně i proto, že šlo o pouhé podezření. Nikomu jsem nic neřekla. Nedalo se vyloučit, že jsem na falešné stopě. Kdybych se šéfovi svěřila s tušením, že podle mě by jeden z těch druhořadých podvodníčků zároveň mohl být celostátně hledaný vrah, vysmál by se mi a musela bych se pakovat nejen z jeho kanceláře, ale možná i ze zaměstnání vůbec.

U Hashimiho mi prostě něco nehrálo. A ne vždycky to jde hodit na papír. Na základě podezření v greenvillské kauze bychom povolení k domovní prohlídce nikdy nedostali. V případu podvodů s kreditkami bylo důvodů ažaž. Potíž byla v tom, že by FBI trvalo třeba rok, než by u něj vyrazila dveře a vydala se po téhle stopě.

Musela jsem to celé trochu pošťouchnout…

Bylo to snadné jako facka. Miller posílal svému šéfovi soupis případů, které je třeba popohnat. Ten Hashimiho mezi nimi ovšem nebyl. Stačilo tedy narychlo naškrábat vzkaz připomínající Millerův rukopis, ovšem bez podpisu (to abych neměla na triku vyložený padělek), a přilípnout ho do složky. Kde se spis vzal na stole v šéfově zamčené kanceláři, už je vedlejší. Šéfova sekretářka viděla vcházet a vycházet jenom Millera…

Když byl vydán příkaz k prohlídce u Hashimiho, našly se tam doklady a dokumenty, které ho s vraždami spojovaly. Zásluhy za tenhle úlovek shrábl Miller. Já byla jenom ráda, že ho chytili.

Na tohle se mě ještě nikdo nezeptal. Ailes je první, komu došlo, že jsem Hashimiho podezírala ze spáchání greenvillských vražd. Když ho zatkli, ani jsem necekla a poblahopřála jsem Millerovi k obdržené pochvale.

Ailes čeká, co mu odpovím. Já mlčím.

„Chápu…,“ řekne.

Co jako chápe? Že jsem obešla nadřízeného? Miller nikomu neprozradil, že jsem jednala za jeho zády. Nemluvil o tom ani se mnou. Ví, že se tam ten spis neobjevil sám od sebe. Tuší, kdo to udělal, ale nechce si to přiznat.

Ailes nechá celou věc plavat. „Proč myslíte, že jste tady, agentko Blackwoodová?“

Té otázce nerozumím. „Dispečer říkal, že mám za vámi přijet.“

Zadívá se na mou mikinu a džíny. „Nečekala jste, že vás v sobotu zavolají do práce, co?“

„To tedy ne. Nečekala,“ připustím.

„A tušíte, proč jste tady?“

Pomyslím na ten časopis. Jediný viditelný a hmatatelný důkaz v celé budově. Je to sice trapas, ale rozhodně ne důvod pro takovéhle haló. Nebo ano? Možná se ta věc s Millerem nějak nafoukla. „Vlastně ani ne.“

Chvíli na mě neurčitě mžourá, načež si vzpomene na brýle. Ty brýle působí jako rekvizita, s jejíž pomocí získává čas a snaží se mě rozmluvit. Je mu jasné, že ze mě nic nedostane. „Slyšela jste, čím se tady zabýváme?“

„Jenom různé fámy. Že tady se svými cifršpiony procházíte materiály zaměstnanců a hledáte, kudy by mohly unikat informace.“

Ailes pokývá hlavou. „To je jenom doplňková činnost. Spíš taková výpomoc internímu oddělení.“ Ukáže na shluk stolů viditelný oknem. „To, co tady děláme, je převážně docela nuda. Ještě větší než forenzní účetnictví, kterému se věnujete vy. Tamhle Jennifer hledá možnosti, jak ve výkazu výdajů snížit počet kolonek o polovinu. Příšerná otrava. Ale zároveň i vzrůšo. Jestli se jí povede najít způsob, jak ušetřit dvacet procent času, který každý z agentů tráví vyplňováním formulářů, bude to, jako byste vyslala do terénu dalších osm set agentů, a to pouhým osvobozením od úředního šimla.“

Ailes odloží brýle a promne si oči. „Vypracovali jsme studii, která ukázala, že když se spočítá, kolik času někteří vedoucí marní podružnostmi, jako je prověřování výdajů za telefony a pohonné hmoty, vyšlo by levněji nechat všechna auta jezdit nonstop a meziměstské hovory ani neukončovat. Neefektivita je plíživou smrtí byrokracie a zodpovědnosti. Právě na ni dojela i římská říše. Zatímco posílali hlášení, do bran jim vpadli barbaři. Můžete se vsadit, že minimálně jeden senátor požadoval sečtení všech nájezdníků, než se rozmyslí, jestli odražení útoku podpořit, nebo ne.“

Neříkám nic. Tohle téma všichni dobře známe. Když se dáte k FBI, myslíte si, že budete nahánět zločince. Ve skutečnosti vám ale čím dál víc času zabírá papírování a postupy a hierarchie a je to pořád horší a horší. I kvůli tomu nám greenvillský vrah málem unikl. Kdybych po svém neporušila subordinaci, zůstal by na svobodě a dál zabíjel.

Byrokracie pořád houstne. Co pár měsíců se objeví další formulář, protože někde nějaký manažer usoudil, že když všichni strávíme pouhých deset minut navíc jeho vyplňováním, bude hned líp bez ohledu na stovku dalších géniů, kteří s podobným záměrem stvořili jiný formulář.

Ailes máchne rukou. „Mým cílem je zlepšit efektivitu. Pomoct vám odvádět práci rychleji. A jednou z cest, jak toho dosáhnout, je svěřovat vhodným lidem vhodné úkoly. Rozhodovat, kdo kam patří. Vy na nějaké rozdělení pravomocí očividně kašlete. Jste snad lepší než celá FBI?“

„Ne,“ vyrazím ze sebe.

„A přesto jste Millera obešla. Mohla jste se mu se svým podezřením svěřit.“

„On… on by mi nevěřil.“

„A jak to víte? Zkoušela jste to?“

Zavrtím hlavou. Miller je prostě účetní, byť s dobrými úmysly. Nemá žádné zkušenosti z terénu. Nevěřil by, že se v tabulce s vyčíslením kauzy kradených kreditek skrývá sériový vrah.

Já si toho všimla jen díky tomu, že jsem se už od mládí učila dělat podezřelé věci a tvářit se přitom jako neviňátko. Vím, jak vytvářet iluze před zraky lidí, kteří se nemíní nechat oklamat. Mám to v krvi. Hashimi si ukradenou kreditkou kupoval věci, které se neměly objevit na výpisu z jeho karty. Když je někdo profesionální zloděj jako on, bude si kupovat iPady, televize, předplacené tankovací karty, věci, které mají vysokou hodnotu při opětovném prodeji. Ne provaz, bělidlo či řezné nástroje. Hashimi tyhle nákupy na kradené kreditky skrýval, protože se bál, aby někdo nepojal podezření, že je sériový vrah, nikoli zloděj kreditních karet.

„Tak zkoušela jste to?“ zopakuje Ailes.

„Ne. Nezkoušela.“ Byla jsem na oddělení nová. Miller se mnou moc neměl trpělivost.

„Vám se tady snad nelíbí? Víte jistě, že se k FBI opravdu hodíte?“

Takže o tohle tady jde. Zajímá ho, jestli jsem u FBI spokojená.

Tuhle otázku si poslední dobou kladu často.

Právě po takové rutině jsem odjakživa toužila, jelikož jsem vyrůstala na zadních sedadlech zájezdového autobusu a přespávala na letištích; FBI nabízí určitou stabilitu, která mi vždycky scházela. Chtěla jsem pomáhat lidem. Akorát jsem netušila, že to bude tak těžké.

Kdekdo čeká, až udělám chybu, až mě dožene minulost. „Jsme komedianti,“ říkával děda. Komedianti, co mají vlastní hodnoty a dělají si věci po svém. Cikáni vystupující před publikem. Lidi jako my na podobná místa nepatří. My patříme na okraj společnosti. A někteří z nás, dokonce i moji blízcí, patří na druhý břeh – do spisů, v nichž pátráme…

Bezděky se podívám na ten časopis. Mám takový pocit, že mě čeká pád do propasti. Vytáhnu desky ze štůsku a otevřu je na jeho obálce.

„Jsem tady kvůli tomuhle?“

3

Ailes se na časopis podívá a přikývne. Z obálky shlíží moje devatenáctileté já. Na sobě mám rudý flitrový smokink s odhaleným dekoltem a něco, co by se dalo označit za tanga, ovšem pod síťované punčochy jsem si ještě vzala legíny v tělové barvě.

Časopis Kouzelník. Tehdy jsem byla pyšná, že jsem nejmladší kouzelnice, která se kdy objevila na obálce významného magazínu o magii. A to i přesto, že ztvárnění obálky evokovalo spíš tiskovinu, která se posílá poštou v neprůhledném obalu.

Když mě děda naučil můj první trik, chtěla jsem si osvojovat další a další a víc se podílet na vystoupení. Ani on, ani táta mě na pódium nechtěli pustit, dokud kouzla nezvládnu zcela bezchybně. Líp než oni.

Trénovala jsem triky s hracími kartami, až jsem měla ruce rozedřené do krve. S nikým jsem nerandila. Neměla jsem kamarády. Měla jsem magii.

Potřebovala jsem jim dokázat, že zvládnu být stejně dobrá jako oni. Když mi bylo patnáct, přihlásila jsem se jako vystupující na celonárodní kouzelnický kongres. Tamní publikum jsem si získala. Děda se ovšem pořád k ničemu neměl.

„Jsi prostě jenom něco nového,“ řekl mi.

„Magie je přece umění přijít s něčím novým,“ připomněla jsem mu.

Potáhl si z doutníku a jednoduše se přestal dohadovat. Nechtěla jsem být padavka jako jeho synové. Měla jsem k dědovi úctu, věděla jsem ale, že je to taky jenom člověk. Táta neměl jeho zručnost ani mozek a strejda zase postrádal jeho charisma, ale mně každý říkal, že mám obojí. Každý kromě dědy.

V témže roce, kdy jsem se dostala na obálku toho žurnálu, mě taky vyhlásili kouzelníkem roku. V mladším věku než tátu nebo dědu. Ti to považovali za špatný vtip. Nechtěli si přiznat, že jsem té mety dosáhla téměř výhradně vlastním přičiněním.

Pomohlo mi slavné příjmení. Možná i proto ho táta deset let předtím přijal. Nijak mi ale nepomáhalo v tom, abych vytrvala v tréninku za mrznoucího deště na betonové nakládací rampě, kde jsem na ně čekala, než po vystoupení dopijí v baru přes ulici. Nijak mi nepomáhalo, když jsem vstávala ve čtyři ráno a hned zase trénovala, abych stihla autobus na základku ve Venice Beach – kam jsem se musela sama přihlásit.

Jméno naší rodiny mi otvíralo dveře. Otevřené však zůstaly díky tréninku. Osvojila jsem si pravidla hry. Byla jsem holka v mužském světě. Věděla jsem, že je pro mě výhoda, jak vypadám. A tak jsem na tuhle kartu sázela.

Sexy vamp na obálce se mnou jako s člověkem neměl a nemá nic společného, byla to jenom role, kterou jsem na sebe musela vzít. „Kozama navnadíš, uměním uchvátíš,“ zaslechla jsem jednou dědu říkat, když netušil, že ho poslouchám. Anebo to možná řekl schválně tak nahlas, abych všechno slyšela. U něj jeden nikdy nevěděl.

Ve světě šoubyznysu je obálka časopisu zdrojem hrdosti, ne hanby. V puritánském světě FBI, kde se od vás čeká, že budete šest dní sloužit J. Edgaru Hooverovi a sedmý den se modlit v kostelní lavici, by ale nepůsobila o moc lépe než sexuální video. Stane se z vás „taková ta holka“. Přimhouřené oči, našpulená pusa; tu pózu jsem okoukala z jednoho pánského časopisu. O sexu jsem toho tehdy věděla asi tolik jako o odvrácené straně Měsíce.

Zvednu časopis a ukážu obálku Ailesovi. „Ptáte se mě, jestli bych se místo práce u FBI neměla věnovat tomuhle? Při nástupu jsem nic netajila. Úřad zná mou minulost.“

„Pozoruhodná rodinná historie,“ řekne Ailes. „Za takovou se rozhodně stydět nemusíte.“

Stud. To je to slovo. Cítím stud? Nevím. Fakt nevím. Snažila jsem se vše skrývat. Ale jenom proto, že jsem chtěla zapadnout. Je právě tohle definice studu? Pohodím časopis na stůl. „Tak co tu tohle dělá? Proč jsem tady?“

Ailes si mě chvíli prohlíží, načež se mu za očima rozsvítí světýlko. „Ach tak. Omlouvám se, agentko Blackwoodová. Když dovolíte, začnu znova.“

Jsem zmatená. Tváří se skoro laskavě. Obrátí časopis obálkou dolů, aby mi dal najevo, že ta fotka není předmětem naší rozmluvy. Tak co teda?

Ukáže na svůj laptop. „Procházíme dotazníky, které vyplňujete, a zkoumáme i další údaje. Vyplavalo z nich vaše jméno a mě zajímalo proč. Trochu jsem zapátral v našem archivu, objevil jsem ten časopis a všechno mi došlo. Občas zapomínám, jak svatouškovsky někteří vaši kolegové smýšlejí. Nejsem tu od toho, abych vás ztrapňoval.“

Znova časopis otočím, aby bylo moje mladší já vidět. „Není mi trapně.“ Zadívám se na flitry a zvýrazněné vnady. „Tedy ne až tak trapně. Je to moje minulost. Prostě minulost. Dneska se takhle oblíkají i roztleskávačky.“

„Ale vy jste roztleskávačka nebyla.“

„Nebyla jsem zrovna týmová hráčka.“ Sotva mi ta slova vylétnou z pusy, uvědomím si, co jsem právě řekla.

Ailes to přejde. „Nějaké fotky neřeším, Blackwoodová. Zaujalo mě, co jsem se dočetl. Že jste byla kouzelnice. Profesionální kouzelnice. A podle toho, co jsem vyštrachal, tak nejenom hezká tvářička, co se zaštítí slavným příjmením a při vysoké si vydělává na školné vystupováním na výletních lodích a v kasinech. Účinkovala jste na jevištích a vymýšlela kouzla. Tušíte vůbec, kolik agentů v celé FBI se může pochlubit takovými zkušenostmi?“

Zavrtím hlavou. Viděla jsem pár kolegů dělat triky s kartami. Ve washingtonském ústředí je dokonce malý kouzelnický klub, ale to je všechno.

„Ani jeden. Nikdo. Prověřoval jsem to. Za celou historii FBI jsme tu neměli jediného agenta s podobnými dovednostmi. A vy tu teď přede mnou sedíte a v duchu si říkáte: ‚A co má být?‘ Tak já vám to povím. Mým cílem je nastolit tady efektivitu. To znamená nasazovat na úkoly vhodné lidi, kteří je dovedou rychle splnit. A vaše jméno jsem si označil, abych si tuhle teorii ověřil, jakmile se naskytne vhodná příležitost.“

„Ředitel chystá oslavu narozenin?“

Ailesovi chvíli trvá, než mu dojde, že žertuju. Takový už je můj humor, můj opravdový smysl pro humor. Děda vždycky říkával: „Ta malá čarodějka má vtipy sušší než Sahara.“

Ailes zavrtí hlavou. „Ředitel má těžké spaní. A my jakbysmet. Řešíme tu něco velkého. Vymyká se to všem vzorcům. Podle mého je načase zkusit jiný přístup.“ Sáhne do tašky vedle židle, vytáhne desky a položí je přede mě. Je na nich napsané jediné slovo, „Čaroděj“.

Tu přezdívku už jsem před pár dny zaslechla. Někomu se povedlo shodit naše webové stránky a přesměrovat URL jinam. Do vnitřního počítačového systému se sice nenaboural, přesto šlo o významné narušení bezpečnosti. Na stránce, která se návštěvníkovi objevila, byl jenom shluk čísel a jméno „Čaroděj“.

Tenhle útok vyvolal značný rozruch a leckoho vyděsil a ztrapnil. Jinak jsem ovšem netušila, že představuje až takový důvod ke znepokojení. Myslela jsem, že prostě jenom někdo použil špatné heslo, ne že šlo o rozsáhlý kybernetický útok. „Ničemu nerozumím. Tady jde o počítačovou kriminalitu. A to není můj obor.“

Ailes pokývá hlavou. „O počítačovou kriminalitu šlo ještě přede dvěma hodinami, jenže pak jsme rozluštili tu šifru.“ Na chvíli se odmlčí. Ta šifra není žádný špás. Už z jeho tónu poznám, že je ve hře něco zlověstnějšího.

„Ta čísla byly zakódované souřadnice. Poslali jsme na danou lokalitu místní policii. Čekali jsme nějaký hackerský fígl. Tohle ovšem nečekal nikdo z nás. Takovéhle věci hackeři nedělají. Šifra nás totiž dovedla k mrtvole. Takže teď vyšetřujeme vraždu.“

„Já se věnuju forenznímu účetnictví. Co to má se mnou společného?“

„Mohl bych tu rozebírat spletitost celé šifry i důvody, proč by FBI měla na tenhle případ vynaložit víc prostředků, ale to není vaše starost. Zavolal jsem si vás kvůli té mrtvole.“

„Mrtvole?“

„Je to něco neskutečného. Rébus. Záhada, kterou nedokážeme rozlousknout,“ odpoví. „K pochopení něčeho takového je zapotřebí kouzelník.“

Kroutím hlavou. Pořád tomu nějak nerozumím.

„Potíž je v tom,“ naváže Ailes, „že osoba, kterou jsme identifikovali jako oběť, měla umřít už skoro před dvěma lety. Jenže mrtvola je stará jenom několik hodin. Chápete, kam mířím? V tuhle chvíli je to naprostá záhada. A navíc ji komplikují záměry podezřelého. Říká si čaroděj. Jiným slovem nekromant. Člověk, který dokáže vzkřísit zemřelé. Během čtyřiadvaceti hodin se to dostane do zpráv. Než ho šoupneme za mříže, musíme zjistit, jak to provedl. Už takhle čelíme kritice kvůli tomu hackerskému útoku. V očích veřejnosti totiž prolomil zabezpečení nejvyspělejšího kriminalistického útvaru na světě. Jistě, šlo jenom o veřejně přístupný webový server. Ale to je jedno. Nechal nám šifru, z níž vyplynulo, kde hledat oběť, a to ještě předtím, než ji zabil. Věděl skoro na minutu přesně, jak dlouho budeme ten kód luštit.“

„Ale ona už byla mrtvá?“

„Nevíme, co si myslet. Nemá to obdoby. A jsem přesvědčený, že je to teprve začátek.“

Pořád netuším, čím bych mohla přispět. Zakroutím hlavou. „Přijde mi, že je to spíš práce pro forenzní.“

„Dokážete vytáhnout kartu zpoza mého ucha nebo dostat všechna esa v balíčku nahoru?“

To je mi divná otázka. „Ano. Samozřejmě.“

„A kdybych ten balíček karet poslal do forenzní laboratoře, co by tam zjistili?“

Chápu, co tím chce říct. Možná by našli pár otisků prstů a ohybů, jenže to nestačí. To podstatné se skrývá v kouzelníkově hlavě. V jiných rukou jsou ty karty jenom kusy tuhého papíru.

Přitáhne si časopis na svou stranu stolu a nalistuje stránku se žlutým nalepovacím lístečkem. „Tady v tom rozhovoru jste řekla, že se radši necháváte šálit na vlastní kůži, než aby vám to někdo popisoval, viďte?“

„Ano, pak vás totiž můžou napadnout možnosti, které nikoho předtím nenapadly.“ Principem magie je vzbuzovat mylná očekávání. Člověk předpokládá, že je ruka prázdná nebo že bedna nemá falešné dno. A stejně snadno se dají oklamat i kouzelníci. My předpokládáme, že nešikovná ruka, kterou má účinkující svěšenou u boku, něco skrývá nebo že jsou v mohutném stole dvířka.

Ailes přikývne.

„Tak si vaši teorii ověříme. Zatím vám neprozradím, co už víme. Jdete do toho?“

„Do čeho?“

„Chci vás vysvobodit z papírové džungle a svěřit vám tenhle případ. Chci vás vyslat s týmem do terénu. Chci ale vaše bezprostřední zkušenosti. Nepotřebuju další agentku FBI. Potřebuju kouzelnici. Čaroděj se nás snaží přesvědčit, že skutečně vládne magickou mocí. Chce nám nabulíkovat, že vykonal zázrak.“

Zadívám se na spis. Vraždu jsem nikdy nevyšetřovala. „Tohle asi není zrovna můj obor.“

„Možná ne. Chceme jenom vaše oči a mozek. Agentů máme habaděj. Kouzelnici mám pouze jedinou.“

Celou dobu mě nenápadně zpracovává. Dobře ví, že se za tím vším snažím udělat tlustou čáru. Za magií, rodinnými dramaty, spoustou dalších vazeb, které se už dlouho pokouším utnout.

Tímhle bych zase všechno oživila. Jistou část své minulosti, na kterou chci zapomenout, zhmotním kolegům přímo před očima. Dozvědí se o tom časopisu a o všem okolo. Budou si myslet, že mě mají přečtenou.

Hrdost mi velí odmítnout. Ta vystrašená holka, co se musela naučit odkazovat povýšené chlapy do patřičných mezí, mi našeptává, ať mu řeknu, aby mi vlezl na záda.

Nestala jsem se ale policajtkou kvůli egu. Udělala jsem to z celé řady důvodů. Tím nejdůležitějším je, že když vidím nějakou špatnost, musím ji nějak napravit bez ohledu na osobní oběť. Bez ohledu na posměch. Bez ohledu na to, co říkají lidi, kteří by vás měli mít rádi.

„Tak jo,“ odpovím. V duchu přemítám, jestli jsem souhlasila kvůli svému smyslu pro spravedlnost, anebo se moje ego odmítlo smířit s představou, že by mě někdo dokázal ošálit.

„Výborně. Za dvacet minut startuje letadlo. Na palubě je místo i pro vás. Posíláme tam pár lidí od nás z forenzního, aby vypomohli michiganské pobočce.“

„Cože? Letadlo? Do Michiganu? Za dvacet minut?“

„Je mi líto. Déle už jsem odlet zdržet nemohl. Chtějí tam být před setměním. Máme jen pár hodin, než začnou s výkopovými pracemi. Všichni už jsou na palubě, čeká se jenom na vás.“

„S výkopovými pracemi?“

Ailes si přiloží ukazovák ke rtům. „Nechci nic prozrazovat. Nejlepší bude, když si na všechno přijdete sama. Akorát pamatujte, že jste tam na pokyn ředitelova náměstka jenom jako poradkyně. Půjdete do toho i tak?“

Přitakám, ale mám pocit, že na mě od samého začátku šil boudu, abych nakonec svolila.

4

Ještě před dvaceti minutami jsem seděla v Ailesově kanceláři. Teď sedím v poslední řadě na palubě tryskáče FBI letícího do Michiganu. Přede mnou se šestice jiných agentů, forenzních odborníků, baví o baseballových zápasech a o tom, kam se jejich ratolesti hlásí na vysokou. Žádného z nich neznám ani nemám do debaty čím přispět. Když jsem do letadla nastupovala, všichni se na mě zdvořile usmívali, ale to je tak všechno. Působí dojmem uzavřené party. Zřejmě nebyli zrovna nadšení, že na mě musejí na letištní ploše čekat. Vysvětlovat, že za to nemůžu, nemá cenu.

Když zhasne nápis nabádající k připnutí bezpečnostních pásů, jdu dozadu na záchod, abych se pokud možno trochu osvěžila. Aspoň to sama před sebou předstírám. Zadní sedačky jsou odstraněné a jejich místo zabírá několik velkých beden s vybavením. Ráda bych si obsah prohlédla, abych si udělala jakous takous představu, co nás čeká. Vím, že bych jednoduše mohla někoho poprosit, nechci ale, aby se o mé neznalosti dozvěděl Ailes, a už vůbec nechci dávat najevo před ostatními pasažéry, že jsem úplně mimo. Nikdo nemusí vědět, že sem vlastně nepatřím. Beztak na to brzo přijdou sami.

Můj děda, táta i strejda při svých vystoupeních využívali mentalismus – předstírali, že čtou myšlenky. Když jste chtěli nějaký příklad jejich povahových odlišností, bylo poučné sledovat, jak se všichni snaží o jedno a totéž.

Když dělal děda rozhovor do novin, vždycky se omluvil, že si musí odskočit, pak si zaflirtoval se šatnářkou a prošacoval při tom reportérovi kabát, jestli v něm nemá útržky vstupenek, účtenky nebo třeba milostný dopis. Táta si zase potrpěl na různé fígle. Ty byly bezpečné. Pod blok vám podstrčil kousek kopíráku, nechal vás napsat slovo a pak papír zmuchlal. Blok si vzal zpátky, a když se nikdo nekoukal, přečetl si propsaný text. To strejda Darius na to šel jinak. Přísně analyticky. Prohlédl si vaše boty, snubní prsten. Sledoval, co jíte, a pak vyslovil závěr. Pro případ, že by se netrefil, formuloval svoje odhady jako otázky. Jeho technika byla podobná jako u jasnovidců. Na první pohled poznal, že máte okousané boty od psa nebo že vám pětiletý potomek pobryndal kravatu kečupem.

Dědova odhalení bývala nejsenzačnější. Tátova zase nejfaktičtější. A strejda Darius jako jediný do lidí zřejmě opravdu viděl.

Snažil se to naučit i mě. Občas mám pocit, že mě to naučil až moc dobře. Ale právě díky téhle vlastnosti mě napadlo, že by ze mě mohla být policajtka. Nemohla jsem běhat po městě a zneškodňovat bankovní lupiče tím, že vyčaruju tygra. Ale zkoumat to, co mám před očima, a vyvozovat závěry, které ostatním unikají, to byla užitečná schopnost. Možná právě díky ní jsem v Hashimim poznala greenvillského vraha.

Procházím kolem beden a hledám štítky. Vidět je jenom jeden. Uvnitř se skrývá georadar, o kterém jsem četla na jedné instruktáži. Ne starý typ, jaký mívají na oblastních pobočkách, ale nový experimentální model, který dokáže pořizovat obraz ve vysokém rozlišení i skrz beton. Tohle už je vojenské vybavení.

Zajímavé.

Až do událostí z 11. září 2001 to byl vzdálený sen. Od té chvíle už nikomu nepřišlo hloupé vynaložit sto milionů dolarů na vývoj zařízení, které dokáže vyhledávat lidská těla pod několika tunami suti. Předpokládám, že v ostatních bednách se zřejmě skrývají terénní verze přístrojů, jaké máme v laborkách, případně nějaké experimentální mašinky.

Opláchnu si obličej vodou a snažím se nedívat do zrcadla. Sebevíc lidí vám může tvrdit, jak skvěle vypadáte nenalíčená, vy ale stejně víte svoje. Neprospělo mi ani to, že jsem na té obálce zahlédla, jak jsem vypadala před deseti lety. Díky běhání a józe jsem pořád v kondici a občas mě balí vysokoškoláci, uvědomuju si ale, jak je mládí pomíjivé. Bojím se, že přijde chvíle, kdy si začnu počítat lichotky a uznalé pohledy, které teď přehlížím, a budu mrzutá, že už jich není tolik jako dřív.

Po rozchodu s posledním přítelem jsem se přistihla, jak na jeho internetovém profilu zkoumám, jestli je jeho nová holka mladší než já. Nebyla. Mělo by mi to být fuk, jenže není.

Vrátím se na svoje sedadlo a přemýšlím, co všechno jsem v letadle viděla a co všechno už vím. Mrtvola. Georadar. Moc toho není. FBI bere tuhle kauzu nesmírně vážně. Ten kousek s upravenou webovou stránkou jimi musel otřást. Nestává se často, aby někdo s takovými schopnostmi zároveň spáchal vraždu. Průměrně chytří hackeři si obvykle někoho najmou. Myslí si, že se taková věc objednává jako taxík. Proto je taky vždycky dopadnou.