Obsah

- PROLOG

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- EPILOG

VÁNOČNÍ ZPOVĚĎ

Martin Goffa

Copyright © Martin Goffa, 2013, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8348-7

Mámě a bratrovi – s díky a s prosbou o odpuštění

Tátovi – s tím, že jsem ho už v mnohém pochopil

Mým dětem – s nadějí, že i ony jednou pochopí mě

PROLOG

Snažil se dýchat zhluboka a zklidnit se, srdce mu však stále bušilo daleko rychleji, než by si přál. Přešel k umyvadlu a pustil si proud ledové vody na zápěstí. Pokud při tom držíte ruce dlaněmi vzhůru, dopadá voda přímo na tepny vedoucí jen několik milimetrů pod kůží, čímž dochází k nejefektivnějšímu ochlazování krve. Skvělý způsob, jak se zklidnit před zkouškou ve škole, před prvním rande nebo před nějakým důležitým pohovorem u šéfa. Anebo v situaci, kdy držíte jako rukojmí několik lidí a čekáte, odkud a kdy přiletí policejní kulka.

Rozhlédl se kolem. Únavou zkroucené postavy seděly na židlích a každá z nich měla na hlavě igelitovou tašku z nedalekého obchoďáku. Ruce i nohy měly svázané tak důkladně, že jakýkoli pohyb jim jen bolestivě rozdíral kůži. Při každém hlubším nádechu se jim igelit přisál k nosu a cestu ke kyslíku jim tak paradoxně zamezoval. Dvěma nebo třem z nich už hlava padla na prsa, jen neznatelné zvedání a klesání hrudníku prozrazovalo, že pořád ještě žijí.

Nervózně si pohrával se stříbrnou pistolí a čekal. Věděl, že všechno už je jen otázka minut. Nešlo ani tak o to, co po něm budou chtít. Ani o to, kdo všechno to nakonec přežije. A už vůbec neřešil, jestli přežije on sám.

Jen doufal, že ti, se kterými bude možná mluvit, to pochopí.

Znovu se rozhlédl. Nebylo to zrovna místo, kde by člověk chtěl umřít. Omšelé zdi všude kolem, odcizená a špinavá budova s odcizenými a špinavými dušemi lidí, co se skrz igelit s reklamními nápisy snaží dostat k čerstvému vzduchu. Ochozený tmavý koberec se skvrnami od kávy a zaprášené žaluzie, které momentálně bránily těm venku sundat ho jednou ranou do hlavy.

O rok později seděl v křesle, měl zavřené oči a prsty pravé ruky si pomalými pohyby hnětl víčka a čelo.

„Víte, doktore,“ řekl unaveně, „většina lidí jsou takoví obyčejní a přízemní pracanti, co si jedou to svoje. Dva kroky dopředu, jeden zpátky, postupně si nosí na nějakou tu svoji hromádku a prožijí obyčejný, ale většinou spokojený život. Asi chápete, jak to myslím. Pak je malá skupinka snílků a fantastů, kteří ale za těmi svými sny jdou a hrozně moc pro ně dělají. A ti pak dokáží neskutečné věci, kterými posouvají hranice pro ostatní. Da Vinci, Kolumbus, Tesla, Gates… No a pak jsou lidi jako já. Taky snílci, co se ale nikdy dál než k tomu snění nedostali. Když se z něj ale jednou konečně proberou, zjistí, že i ti obyčejní přízemní pracanti už jsou daleko a daleko před nimi, takže začnou zase snít o tom, že je nějakými zkratkami dohoní a pak předhoní, ale nakonec je z toho většinou jen průser.“ Poškrábal se na nose a pak se zničehonic zasmál.

„Teď mě napadlo, že jsem vám právě dokonale popsal celý svůj život prakticky ve dvou větách. Skoro bych řekl, že líp už to nesvedu, i kdybychom podobných sezení měli ještě bůhvíkolik.“

„Znamená to, že už s vašimi návštěvami nemám počítat?“ zeptal se muž v druhém křesle.

„Tak jsem to nemyslel, právě naopak. Ledaže byste to chtěl odpískat vy, což bych ovšem nerad. Vždyť víte, že ta hodina s vámi je z celého týdne to nejlepší.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. Teda snad kromě sexu, samozřejmě. Jenže u toho jsem zase hrozně sám.“ Oba se rozesmáli.

„To si stěžujete?“

„Chraň bůh, doktore,“ řekl rychle, „chraň bůh. Zrovna tady bych od nikoho pomocnou ruku určitě nechtěl.“

Smích postupně utichl. Ani jeden z nich najednou nevěděl, jak pokračovat. Nakonec si byli navzájem vděčni za to, že ten druhý asi zrovna nechce nic slyšet. Mlčeli a jen kroky nějakých těžkých bot na chodbě narušovaly jejich podivnou strnulost a do místnosti skrz dveře přinášely zprávy o tom, že svět se ještě zdaleka nezastavil.

1

Pátek, 5. října 2012

Pomalu procházeli chodbou, která se oběma zdála zbytečně přetopená. Ačkoliv venku poletovaly v nerudném říjnu drobné dešťové kapky, uvnitř té staré budovy bylo teplo až přespříliš. Dřevěná okna sice už bůhvíjak netěsnila, ale kotelna tam kdesi venku pracovala na plný výkon, a místní osazenstvo tedy chladem rozhodně netrpělo. Co by ovšem téměř všichni dali za to, aby se tam za zdmi mohli nerušeně nadechnout právě toho těžkého a sychravého vzduchu.

Přišli k další mříži a muž v uniformě pomalu vybíral ze svazku klíčů ten správný. Druhý, oblečený v neforemné a vytahané teplákové soupravě, zatím trpělivě čekal a se sklopenou hlavou si prohlížel zašlou podlahu. Pak pohledem pomalu stoupal po zelených zdech, do výše prsou nastříkaných omyvatelnou barvou, až se dostal k zatřeným a umatlaným okenním tabulkám, za nimiž viděl pravidelné žebrování kovové mříže. Na dvoře stálo několik aut patřících vězeňské službě, seřazených u jedné ze zdí jako v šiku před jakýmsi nejasným bojem. Když se pak podíval úplně nahoru, nad mokrou střechou protější budovy viděl proužek šedého nebe. Myslel, že bude mít třeba štěstí a že zpoza mraků na chvíli vykoukne aspoň několik paprsků, ale slunce mělo zrovna na práci asi něco příjemnějšího než sledovat právě tuhle nezdravou a zkaženou část města.

Strážný konečně odemkl a beze slova pohodil hlavou. Ani jednomu z nich nebylo zrovna do řeči, vlastně nebylo ani pořádně o čem mluvit. Jejich světy se sice protnuly v prostoru a čase, ale bylo to setkání náhodné, takové, o něž ani jeden z nich přímo nestál. Oba teď prostě museli nějak koexistovat, občas jít bok po boku, občas něco prohodit, občas byl jeden nucen udělat jakýsi úkon a ten druhý ho bez emocí snést. Nic jiného než zautomatizovaný proces, jakýsi dopravníkový pás ve zvláštní továrně na úpravu lidských osudů. Nic osobního, jen pár měsíců či let setkávání těch uniformovaných s těmi v teplácích. Mimo ty zdi byste je od sebe vlastně ani nerozeznali.

„Jsou to až ty poslední dveře vpravo,“ řekl najednou ten se svazkem klíčů. Bylo to zbytečné, prostě ho tam mohl jen tak dovést, předat a jít si po svých. Ale v tu chvíli cítil, že něco říct musí, přestože to jemu samotnému nedávalo žádný smysl. Šlo o podivně důvěrné gesto, jakýsi skoro neznatelný záchvěv lidství, sympatií nebo kdovíčeho.

„Ano, děkuju,“ zamumlal ten druhý skoro neslyšně a rozpačitě si upravil červené tepláky. Minuli nástěnku s nějakými sterilně agitačními letáky o slušném životě, uniforma si začala něco broukat a svazkem klíčů si poklepávat o stehno. Dveře na konci chodby, u kterých zastavili, neměly ani jmenovku. Jen úzký kovový rámeček ve výšce očí, do nějž nějaký unuděný vtipálek vyryl drobná neupravená písmena. Psychouš.

Strážný zaklepal a čekal, až se někdo ozve. Už poněkolikáté za posledních pár minut zívl. Dneska to snad nemá konce, řekl si znechuceně. Kroužek se svazkem klíčů si navlékl na prst a začal s ním točit. Ještě chvíli počkal a zaklepal znovu.

„Tak jdeme,“ poručil, když zevnitř konečně uslyšel nějaký hlas. Ten v teplácích se naposled otočil, jestli přece jenom skrz okno neuvidí aspoň náznak skutečného světa, ale znovu spatřil jen šedou verzi čehosi, co kdysi možná mohlo být životem. A taky chodba byla pořád prázdná, jen zelené zdi, matná sešlapaná podlaha a přes jednu mříž bylo vidět zase jen tu další.

Muži, co seděl za psacím stolem, bylo dvaapadesát, přestože zrovna ten den se cítil tak o dvacet let starší. V noci se několikrát probudil a pokaždé mu při tom vlny horké krve pulsovaly každým kouskem těla. Teplotu si změřil až ráno, ale ne že by se tím něco změnilo, do kanceláře musel tak jako tak. Jindy by snad i zůstal doma, ale určitě ne teď, v době, kdy vycítil a pak i skutečně dostal novou šanci vrátit se do života. Navíc, říkal si, stejně už je pátek, což prakticky znamená přežít jen pár hodin. Před odjezdem si tedy vzal dvě tablety a do kapsy u košile schoval další. A tak teď, sotva hodinu po obědě, stále ještě unavený a otrávený, ale aspoň už bez horečky, seděl ve své pohodlné pojízdné židli a v ruce držel modrou složku se jménem nadepsaným černým fixem.

Zamyšleně otáčel jednotlivé listy a čas od času si uhladil zbytky prošedivělých vlasů, které si nechal strojkem sestřihnout sotva na několik milimetrů. Když změnu, tak se vším všudy, řekl si tenkrát a při pohledu do zrcadla kupodivu zjistil, že oproti předpokladům vypadá daleko mladší než předtím. Čeho se naopak nevzdal, byly vousy, které však měly ještě svoji původní kaštanovou barvu, jen tu a tam protkanou tenkými stříbrnými nitkami. Trochu se napřímil a zdálky se podíval do zrcadla, které viselo nad umyvadlem hned vedle dveří. Pořád si ještě nezvykl na svou novou podobu, ale byla to sotva měsíc stará záležitost, takže vlastně žádný div. A navíc, když minulý týden narazil v sauně na své dva někdejší kolegy, ani ti ho nejdřív nepoznali. Přece jenom za poslední rok shodil snad patnáct kilo, zbavil se odulého obličeje a taky neforemných brýlí, které mu stejně nikdy moc neslušely. Teď se sice musel každý den trápit s kontaktními čočkami, právem si ale vyčítal, že se pro ně nerozhoupal už dávno. Jenže dříve byla jeho vlastní vizáž to poslední, co ho vůbec zajímalo.

První den v téhle kanceláři si oblékl bílý plášť, aby ho po chvíli schoval zpátky do skříně. Připadal si v něm jaksi nepatřičně, což nejvíc ze všeho přičítal prostředí, ve kterém se řízením osudu ocitl. A protože bez něj byl taky nějak podivně nesvůj, vyřešil to důstojným kompromisem: když jej ráno strážní vpustili dovnitř a on odemkl svou novou kancelář, celý se převlékl do šatů, které nosil jen na tomhle místě. Pohodlné semišové boty, hnědé kalhoty a sportovně střižená károvaná košile. Věci, co nikdy neměly opustit tyhle ponuré zdi. Po několika prvních schůzkách, které absolvoval sice už bez pláště, ale pořád ještě v obyčejném civilním oblečení, získal totiž dojem, že těm, s nimiž mluví, není zrovna dvakrát po chuti. Nikdo nic neřekl ani nenaznačil, ale i tak měl ze všeho zvláštní a neurčitý pocit. Asi po týdnu se na to pak zeptal jednoho potetovaného tlouštíka, s nímž musel rozebrat jakýsi nejasný konflikt, který sice podle všech vůbec nikdy neproběhl, ale i tak po něm zůstala pěkná kaluž krve. Tlusťoch se nejdřív chvíli ošíval, ale pak to řekl tak upřímně, jak jen to šlo.

„Prostě z vás cítím hospodu a ženskou. A ani do jednoho ani do druhýho se hned tak nedostanu, což mě pěkně sere, pane doktor. A tím pádem mě serete i vy.“ Poté pokrčil omluvně rameny. „Jinak v tom ale není vůbec nic osobního.“

Hned druhý den si proto přinesl věci na převléknutí a u těch už zůstal. Přece jenom bylo jeho prací podobné typy zklidňovat a ne je naopak dráždit a provokovat. V hospodě přitom nebyl už několik měsíců. A ženská? No dobře, ale vysvětlujte něco takového lidem, co se už pěkně dlouho nepodívali nikam ven a možná ještě delší dobu ani nepodívají. Ale cítili z něj život a to jim prostě nemohl mít za zlé.

Hodil modré desky před sebe na stůl a postavil se. Dal si ruce za hlavu a prohnul se v zádech tak, až skoro ztratil rovnováhu. Pak přešel k umyvadlu, napustil si do sklenice trochu vody a zapil poslední tabletu, kterou ještě měl. Bylo mu už daleko líp, než když se ráno do kanceláře doploužil, ale stejně se těšil, až padne čtvrtá a on před sebou bude mít dva dny volna strávené pod přikrývkou a s horkým čajem. Ale teď ještě zvládnout toho podivína z téhle složky, povzdychl si.

Vrátil se ke stolu a znovu se začal probírat hustě popsanými listy. Na prvním z nich byla fotografie muže s bystrýma, ale podivně zkroušenýma modrozelenýma očima. Měl propadlé tváře, trochu výraznější bradu a malinko větší nos, ovšem nic, kvůli čemu by si ho člověk měl zapamatovat. Krátké hnědé vlasy sčesané na stranu, do čela mu z nich vybíhala tenká, skoro neznatelná klikatá jizva. Adam Hofmann, narozen 19. října 1973 v Brně. Znovu se na tu fotografii podíval. Všiml si kousku erární červené teplákové soupravy, takže snímek nemohl být starší víc než rok. Podle záznamů totiž Hofmann nikdy dřív trestaný nebyl, dokonce ani zadržený či prošetřovaný. Až do loňského prosince obyčejný a bezúhonný člověk. Nebo aspoň ten, kdo se nedal u ničeho chytit, napadlo ho.

Už poněkolikáté pročítal všechno, co k němu měl. Nezřídka se přistihl při tom, jak udiveně kroutí hlavou. Pak znovu přešel k první straně a podíval se do modrozelených očí na fotografii. Tak na tebe jsem vážně zvědavý, řekl té nehybné tváři. Fakt jo.

Když se ozvalo zaklepání, zrovna si před zrcadlem rovnal v oku kontaktní čočku. Pořád si na ně ještě úplně nezvykl, oči ho podivně škrábaly a často si do nich musel kapat zklidňující roztok. Po druhém zaklepání něco neurčitého zamručel a dovnitř nakoukl strážný.

„Tak vám ho vedu, pane doktore,“ řekl jenom a pokynul muži v teplácích, aby vešel. Ten udělal několik kroků a postavil se ke zdi vedle dveří.

„Zavolejte, až skončíte,“ prohodila uniforma směrem k doktorovi. „Anebo kdyby se něco dělo…“

„Nic se dít nebude.“

„Jak myslíte.“

Oba se téměř současně podívali na toho, jehož se předchozí věty týkaly. Stál skoro bez hnutí a díval se skrz celou místnost k oknu za psacím stolem. I to bylo zamřížované, i to mělo zabarvená spodní skla, ale na rozdíl od oken na chodbách tohle vedlo do života. Kancelář, ve které právě stáli, se nacházela na obvodu věznice, takže venku za jejími zdmi tepalo město. Nemohl odtrhnout zrak od koruny stromu, z jehož větví vítr sfoukával první nažloutlé listy.

„Nic se dít nebude,“ zopakoval doktor. Strážný pokrčil rameny a odešel. A muž v teplácích jen dál sledoval ten kousek pelichajícího stromu, jako by šlo o tu nejkrásnější věc, kterou v životě viděl.

2

„Posadíte se?“

„Ano, samozřejmě. Děkuji.“

Kromě psacího stolu byl v místnosti i konferenční stolek s dvěma malými křesly. Hofmann se do jednoho z nich posadil a sledoval doktora, který odešel za psací stůl a sedl si na svou židli. Ušklíbl se, skoro neznatelně, ale tomu druhému to neušlo.

„Něco není v pořádku?“

„Prosím?“

„Ptám se, jestli se něco děje.“

Hofmann si rozpačitě olízl rty.

„Vlastně nic, jen… jestli budete sedět na té židli.“

„Neměl bych?“

„To je jedno, nechte to být.“

Doktor nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Evidentně vám to jedno není. Takže o co jde?“

Muž v červených teplácích chvíli mlčel.

„No, řekl bych,“ osmělil se nakonec, „že dnes jde hlavně o to navázat se mnou určitý kontakt. Zjistit, co si myslím o tom, co se stalo, co plánuju, co neplánuju, co zavrhuju. K tomu je potřeba, abych k vám získal elementární důvěru. Nevím, jestli je na úvod úplně nejlepší, když se posadíte tak, že máte výškovou převahu a dáváte mi tím najevo moji pozici. S tou jsem totiž konfrontován asi tisíckrát denně, takže by mě spíš potěšil opak. To je celé.“

Doktor ho pozoroval. Muž seděl bez hnutí, s rukama složenýma v klíně a díval se mu do očí. Ale nebyl to pohled nijak vyzývavý, tím spíše ne výsměšný. Odsunul se od stolu a vstal.

„Máte pravdu, samozřejmě. Omlouvám se. Nejsem dnes ve své kůži, vlastně mám horečku a těším se, až odsud vypadnu.“

„To v tomhle baráku všichni.“ Opět to nevypadalo, že se vysmívá, spíš to bylo jen takové suché konstatování, věcné a unavené zároveň.

U stolku s křesly se doktor zastavil a napřáhl ruku.

„Jsem doktor Vlašan. Ctibor Vlašan, psycholog, ale to asi víte, když jste se ke mně do programu přihlásil dobrovolně.“ Ten v teplácích mu potřásl rukou.

„Adam Hofmann. Ale to zase určitě víte vy.“

„No samozřejmě. A ještě jednou se omlouvám, pokud jsem se vás předtím nějak dotkl.“ Posadil se na druhé křeslo a na stolek položil blok s propiskou.

„Omluva přijata, nic zas tak hrozného se nestalo. Ale můžete to třeba napravit, pokud chcete. Kdybyste pootevřel okno, ať vidím aspoň na chvíli pořádně ven, udělal byste mi radost.“ Doktor se k oknu nerozhodně otočil a neklidně se v křesle zavrtěl. Pak si odkašlal.

„No, víte, nejsem si jistý…“ Vlastně nevěděl, co říct.

„Nechte to být,“ mávl rukou Hofmann.

„Zase jste se ušklíbl, úplně stejně jako předtím.“

„Jak říkám, nechte to být.“

„Ne, vysvětlete mi to, trvám na tom.“

„Opravdu o nic nejde.“

„Před chvílí jste mluvil o elementární důvěře. K té se tímhle způsobem určitě nedobereme.“ Hofmann se pousmál a ještě chvíli jen tak koukal do země. Nakonec lehce potřásl hlavou a rozhodl se doktorovi odpovědět.

„Bojíte se pootevřít okno, za kterým je mříž. Myslíte, že jsem nějaký Houdini, co se ve vteřině protáhne tím několikacentimetrovým otvorem? Fajn. Promiňte, ale kdybych se odsud vážně chtěl dostat bez ohledu na cokoli, už bysme spolu byli na cestě ven.“

„Jak to myslíte?“

„Když jste mi podával ruku, stáli jsme od sebe sotva na krok. Mohl jsem vás hranou dlaně udeřit do hrtanu a pak se jen dívat, jak se sunete na zem, tam se držíte za krk a marně se pokoušíte nadechnout. Na nic jiného byste se nezmohl, tomu věřte. Já bych zatím vzal klíče, které jste před chvílí zvedl ze stolu a schoval do třetí police ve skříni, a zamknul bych nás tady. V klidu bych pak našel něco, čím bych vám svázal ruce a zavázal oči, co já vím, třeba nějakou lepicí pásku ze šuplíku vašeho psacího stolu. A pak, pokud bych přitom náhodou nikde nenarazil na ostré nůžky, rozbil bych jeden z obrazů nebo třeba i vitrínu támhleté skříně, vybral vhodný střep a část omotal hadrem tak, abych měl provizorní nůž. A s ním, jen tak asi půl centimetru zabodnutým ve vašem krku těsně u tepny, bych si tu cestu ven možná nějak usmlouval. Rozhodně by ale byla snazší než skrz támhletu mříž za oknem.“

Doktor se na něj několik vteřin bez hnutí díval. Jestliže chvíli předtím nevěděl, co říct, teď na tom byl ještě hůř. Uvědomoval si, že z toho všeho je jen jediné východisko. Vstal, přešel k oknu a dokořán ho otevřel. Do místnosti vpadl syrový vlhký vzduch spolu se zacinkáním projíždějící tramvaje.

„Proč jste mi to řekl?“ zeptal se, když se vrátil zpátky do křesla. Hofmann pokrčil rameny.

„Chtěl jste to vědět,“ odvětil prostě. „A navíc, když to napadlo mě, může na totéž přijít každý, kdo bude sedět na tomhle místě.“ Odmlčel se. „Díky za to okno,“ dodal pak ještě a podíval se skrz mříž na vlhkou ulici. Přes koruny stromů viděl tramvajovou zastávku s několika lidmi krčícími se pod plechovou stříškou. Lehce foukl vítr a k němu tak znovu dorazil chladný venkovní vzduch, takže na chvíli zavřel víčka a několikrát se zhluboka nadechl.

„Jak vám můžu říkat?“ vytrhl ho ze snění doktor. Otevřel oči.

„Jak chcete, třeba i Adame. Na tom nesejde.“

„Tak dobře, tedy Adame.“ Promnul si kořen nosu. Čočka v oku už ho zase podivně škrábala, ale nepovažoval za vhodné si ji zrovna teď upravovat.

„Řekl byste mi něco o sobě?“

„Co to má být to ‚něco‘?“

„Cokoliv, co chcete. Něco, co vám připadá důležité. Nechám to na vás.“

„Nezlobte se, ale to je k smíchu, doktore. Nevadí, že vám budu říkat prostě jen doktore?“

„Ne, vůbec, v pořádku. Proč je to k smíchu?“

„Čekal bych spíš nějaké konkrétní otázky než tohle. Myslím, že všechno, co je opravdu důležité, o mně už víte a máte to v nějakém spisu, který jste si na mě založil vy nebo ti před váma.“ Doktor se pousmál.

„Možná ano, ale to neznamená, že vím, co je důležité pro vás.“ Muž v červeném se díval z okna.

„Důležitost jednotlivých věcí je proměnlivá v čase a prostoru, jak už jsem musel pochopit,“ řekl nakonec rezignovaně. „A to je možná to nejdůležitější zjištění. Co chcete slyšet víc?“

„Nebudeme si tu něco nalhávat. O všech, co se přihlásili ke mně do programu, jsem si nechal vytáhnout co nejvíc materiálů, to snad chápete.“

„No jistě,“ pokrčil Hofmann rameny.

„Takže pro začátek bych chtěl zmapovat nějaká bílá místa, která se tu a tam u každého z vás objevují.“

„Tak se ptejte.“ Doktor se zvedl a odešel ke stolu. Vrátil se s modrou složkou a chvíli v ní listoval.

„Tak třeba váš otec.“

„Co je s ním?“

„Když jste mým kolegům popisoval své dětství, hodně jste o něm mluvil. A pak?“

„Zemřel, už dávno.“

„To vím, ale není tu ani slovo o tom, jak. Byl přece dost mladý. Možná jsem to přehlédl, ale…“

„Nic v tom nehledejte, doktore,“ řekl Hofmann tiše. „Byl nemocný. To je celé. Žádná neobvyklá smrt, jen hodně předčasná. Jasně, správně tu měl být dodnes, bylo by mu letos teprve jednašedesát. Na jeho pohřbu jsem si poprvé pořádně uvědomil, že člověk míní, pánbůh mění.“

„Nejsem si jistý, jestli to neznělo ironicky,“ podotkl doktor.

„To o tom bohu?“

„Ano. Jste věřící?“

„Kolik máme ještě času, doktore?“

Podíval se na hodinky. „Dvacet třicet minut. Proč?“

„Tak to o nějakém bohu ani nezačínejme. Možná kdybychom měli dvacet třicet let. Jaká u mě máte ta další bílá místa?“ Doktor si začal něco zapisovat do notesu. Nebylo to vlastně nic důležitého, spíš jen chtěl získat trochu času.

„Jedno by tu bylo,“ řekl pak. „A dokonce hodně dlouhé. O letech 2000 až 2002 uvádíte jen to, že jste byl bez stálého zaměstnání a žil mimo republiku. Ale jinak nic konkrétního.“

„A co byste chtěl vědět?“

„Pravdu.“

„Pravdu?“

„Ano. Ne jen nějaké vágní řeči o cestování, které si můžete v případě potřeby ohnout jakýmkoliv směrem. Prostě pravdu.“

Hofmann si nehtem palce seškrabával na dlani jakousi imaginární špínu a díval se do koberce. Pak zvedl oči k doktorovi.

„Co když vám řeknu, že jsem byl někde, kde člověk za normálních okolností být nesmí?“

„A to?“

„V cizinecké legii, například.“

„To myslíte vážně?“

„Ptal jste se. Jenže služba v cizí armádě není zrovna v souladu s našimi zákony, jak mi teda bylo někým řečeno, takže proč se tím chlubit.“

„Kde přesně jste byl?“

„Narukoval jsem samozřejmě ve Francii, ale pak převážně v severní Africe. Léto 2000 až podzim 2002. To je ale všechno, co vám k tomu řeknu. Nezlobte se.“

„Tahle vaše životní etapa by mě ale právě zajímala ze všeho nejvíc,“ prohodil doktor. Hofmann se pousmál.

„To vám sice věřím, ale tím končíme. Jsou věci, o kterých prostě mluvit nebudu.“

„Jak myslíte, Adame. Tak mi aspoň řekněte, co bylo předtím a co potom. Tedy co se týká práce a osobního života. Já to tu samozřejmě někde mám, ale chtěl bych to slyšet vašimi slovy.“

„Vlastně není moc o čem mluvit. Vyrůstal jsem na vesnici kousek od Brna, vyučil jsem se tesařem, ale hned pak jsem si dodělal maturitu. Ve dvaadevadesátém jsem šel na vojnu a po návratu jsem si vzal jednu holku od nás z vesnice. Ne že by to byla kdovíjaká láska, ale tak už to tam prostě chodilo.“

„Klasika.“

„No jo, no. Její rodiče by nás spolu nepustili ani na dovolenou, aby se nedostali do řečí, takže svatba byla jediná možnost. Taky to tak dopadlo, za pár let přišel rozvod, nebyli jsme prostě dost zralí. Já v té době pracoval v jedné brněnské fabrice a mezitím jsem si dodělal dálkově vysokou školu. No a protože mě tam po rozvodu najednou vlastně nic nedrželo, dostal jsem chuť změnit prostředí a lidi kolem sebe. Vždycky jsem chtěl vidět Paříž, takže jsem se tam v létě 2000 vypravil a už tam zůstal. Vynechám ty dva roky, o kterých jsme se bavili před chvílí, a přeskočím do ledna 2003. To už jsem byl zpátky v republice, našel jsem si novou ženu tady v Praze a usadil se. Vystřídal jsem několik míst a nakonec jsem skončil zase v armádě, tentokrát v té naší jako řidič. Vloni na jaře jsem se rozvedl a někde teď na mě možná myslí pětiletý kluk. Anebo taky ne, kdo ví.“ Odmlčel se. „Stačí to tak?“ zeptal se pak ještě. Jeho hlas byl najednou podivně unavený, čehož si doktor nemohl nevšimnout.

„Samozřejmě. Je to na vás, když budete chtít, k čemukoli z toho se ještě vrátíme. Bude vám vadit, když už zavřu to okno?“

„Nebude, promiňte, zapomněl jsem, že jste nemocný. Stejně už končíme, ne?“

„Vlastně ano, dnes to mělo být spíš jen takové seznámení,“ řekl doktor a vstal. Přešel za stůl, odložil na něj desky a obě okenní křídla zavřel a zajistil.

„Jen ještě jednu otázku, Adame. Proč jste vůbec tady?“

„Jak to myslíte?“ odvětil Hofmann. „Kde tady? V téhle kanceláři? Nebo v téhle věznici? Nebo proč jsem v kriminále jako takovém?“

Doktor se na něj chvíli bez hnutí díval. Před očima mu defilovaly všechny články, fotky a reportáže, které o případu viděl.

„Adame,“ řekl nakonec, „abych nevěděl, proč jste v kriminále, musel bych poslední rok žít na Marsu.“

Sledoval, jak si ten muž v neforemných vězeňských teplácích zase zamyšleně škrábe nehtem do dlaně a oči má sklopené k nohám. Ještě chvíli jen tak stál, ale pak vytočil číslo na telefonu a přivolal strážného. Při loučení podal Hofmannovi ruku.

„Mimochodem, Adame,“ zavolal na něj, když už ho uniforma odváděla z kanceláře. „Comment avez-vous l’Afrique?“ Hofmann se beze slova otočil a upřeně se na doktora zadíval. Ten se pousmál.

„Víte, řekl jste, že při otcově pohřbu jste si uvědomil, že člověk míní, pánbůh mění. Váš otec zemřel v září 2001. Pokud jste mu na pohřbu skutečně byl, a já jsem přesvědčený, že ano, nemohl jste být zároveň s jakousi legií někde v Africe.“

Udivený strážný, přestože nemohl vědět, o čem se ti dva baví, čekal na Hofmannovu odpověď. Ten ještě chvíli pozoroval muže v kárované košili, s bradkou a vystříhanou hlavou, a pak se mu koutky zvedly do skoro neznatelného úsměvu.

„Jsem rád, že jste si toho všiml, doktore. Opravdu.“

„Proč?“

„Protože teď už vím, že naše sezení nebudou jen ztráta času.“

„Zřejmě to myslíte tak, že nejsem jen pitomec, co chce zabít pracovní dobu a je mu jedno, co kdo kecá?“ Hofmann pokýval hlavou.

„Přesně tak. A jsem vážně rád. Samozřejmě že jsem v legii nikdy nebyl. Jen jsem zkoušel, co mi sežerete. Příště si už můžeme promluvit otevřeně. Těším se.“

„Tak jo, Adame, já taky. Na shledanou.“

„Na shledanou, doktore. A mimochodem, l’Afrique est vraiment magnifique.“

Odcházel se strážným zpět tou zašlou chodbou se zelenými stěnami a u každé mříže trpělivě čekal, až bude zase o krok dál od svobody. V očích si nesl obraz mokré koruny vzrostlého stromu za oknem a hlídal si ho jako nějaký vzácný a zároveň pro něj nedosažitelný poklad.

3

Ležel na ní celou svou vahou. Sotva sípala, v koutcích úst měla chomáčky slin, ale pořád se ještě snažila uvolnit z jeho sevření a házela sebou na všechny strany.

„Pustím tě,“ syčel na ni vztekle, „rozumíš?! Pustím tě, ale přestaň mě už mlátit!“

„Ty jeden hajzle!“ vyrážela ze sebe přerývavě.

„Pustím tě,“ řekl a snažil se popadnout dech, „ale slib mi, že…“ Začala křičet, jako kdyby jí trhali vnitřnosti. Uvolnil tedy sevření, ale okamžitě ho praštila pěstí do hrudníku a nohama odkopla až někam na dveře ložnice. Vzápětí ucítil na obličeji její nehty a hned pak další rány. Zase ji chytil, tak jako prve, a smýkl s ní na postel.

„Zkurvil jsi nám celý život, ty šmejde! Pusť mě!“

Bylo nemožné, aby všechno neslyšeli přinejmenším sousedi z vedlejších bytů. Zacpal jí ústa dlaní, ale při první příležitosti mu prokousla kůži až do krve. Přikryl jí obličej polštářem.

„Přestaň řvát a mlátit mě a já tě pustím! Slyšíš?! Říkám, že tě pustím, jen už toho nechej!“

Docházel jí dech, tak se na chvíli zklidnila, a když jí obličej odkryl, byla celá rudá.

„Už mě prosím tě nechej,“ řekl jí potichu a v očích se mu leskly slzy. Ležela na posteli jako nějaká hadrová panenka bez vlastní vůle. Pak se zvedla a šla do koupelny.

„Tohle tě bude mrzet,“ vmetla mu nenávistně do obličeje, když procházela kolem. „Všichni se dozví, jak ses celé ty roky kurvil s kdejakou děvkou a nakonec jsi nás ještě přivedl na mizinu!“

„Já-se-sni-kým-ne-kur-vil-a-ty-to-víš!“ křičel z plných plic a každou slabiku doprovodil úderem pěsti do dveří skříně, které tak rozbil napadrť.

„Ty jsi fakt magor! Mám z tebe strach!“ řekla, když se vrátila a viděla, co udělal. „Všem řeknu, jak mě mlátíš a co jsi za hovado. Aspoň už konečně ztratí iluze o tom svém zlatém Adámkovi.“

„Doprdele! Do-pr-de-le! Ty přece mlátíš mě! Vždycky se jen snažím bránit! A když se tomu chci vyhnout a radši vypadnu, tak se podle tebe jdu zase někam kurvit nebo vyhazovat prachy! Tak co mám teda dělat?!“

„Zmizet nám konečně ze života, parchante! Malému a mně bez tebe bude líp!“

Dopotácel se do koupelny. V hrudi mu bušilo do žeber obrovské kladivo a chtělo ven. Podíval se do zrcadla, ale viděl tam jen někoho, koho vůbec neznal. Odněkud se vynořila tmavá kola a začala mu před obličejem předvádět jakýsi neznámý tanec. Pak už jen slyšel řinčení skla a na hlavě ucítil řezavou bolest. Při pádu se ještě udeřil bradou o hranu umyvadla, ale to už nebylo nic, na čem by nějak záleželo.

4

Pátek, 12. října 2012

„Minule jsme skončili u otázky, proč jste vlastně tady,“ řekl doktor. „V téhle kanceláři, myslím.“

„To je snad jasné.“

„Ano, jste tu proto, že jste se přihlásil ke mně do programu. Ale vy moc dobře víte, že takhle jsem to nemyslel, Adame. Chci znát vaši motivaci.“

„Motivaci? Co vám k tomu mám říct? Snad si umíte spočítat dvě a dvě, ne? Chci být vzorný a spolupracující vězeň, co sbírá pochvaly, kudy chodí.“

„Takže jde jen o získání nějakých kladných bodů?“

„No dobře, možná nejen to. Popravdě, celkem rád si popovídám s někým jiným než s těmi chytráky z mojí cimry.“

„Díky za poklonu,“ opáčil doktor suše.

„Rádo se stalo. Ale vážně… Je to pro mě samozřejmě taky zpestření, a jestli tím navíc můžu nahnat nějaké kladné skóre, tak proč si s váma nepokecat. Vypadáte jako rozumný člověk. A navíc, minule jste mi ukázal, že chcete vážně poslouchat. Takže…“

„… proč nespojit příjemné s užitečným,“ dokončil za něj doktor.

„Jo, asi tak nějak,“ souhlasil Hofmann.

„V tom případě mi ovšem budete muset pro začátek objasnit věci, kterým moc nerozumím.“

„Například?“

„No, především se mi tu snažíte demonstrovat svoji snahu mít co nejlepší hodnocení. Předpokládám, že to má co do činění s tím, že budete chtít někdy v budoucnu žádat o podmínečné propuštění. Je to tak?“

„Ano, je to, jak říkáte. Budu chodit na tahle sezení a pak doufat ve váš kladný posudek. Budu dělat knihovníka nebo svačináře, když to po mně někdo bude chtít. Povedu klidně kroužek vyšívání, jestli tu nějaký je. A všem budu odpovídat‚ ano, pane, ne, pane‘. Ale nechci tady zůstat ani o den víc, než je nutné.“

„A to je právě to, čemu nerozumím.“

„Že tu nechci být?“ zeptal se Hofmann udiveně.

„Ne. Nerozumím tomu, proč jste na tom nezačal pracovat už u soudu, proč jste se nesnažil o nižší trest už tam? Dělá to přece každý.“

„Každý asi ne, jak vidíte. Co vám mám říct? Měl jsem zapírat? Proboha, zatkli mě uprostřed… toho všeho, vždyť víte. Z něčeho takového bych se nevyvlékl ani s armádou právníků. Nebo jsem se měl snažit vypadat jako magor a skončit ve cvokárně? Já blázen nejsem, to vím, stejně jako to ví doktoři, co mě po tom všem měli v parádě. A stejně tak doufám, že to poznáte i vy.“

„No dobře, ale ani jste se proti rozsudku neodvolal, což je přece vždycky to první, co každý obvykle dělá. Snad vám advokát vysvětlil, že…“

„… že pokud se odvolám já a státní zástupce ne, tak trest, který od soudu vyšší instance můžu dostat, už bude přinejhorším stejný, ale taky možná nižší? To byla samozřejmě první věc, co mi řekl.“

„Tak proč jste to neudělal?“

„Nebudete tomu asi věřit, ale… Prostě mi to připadalo spravedlivé. Všechno, od samého začátku.“

„To myslíte jak?“

„Přesně jak to říkám. Od samého začátku. Oni dostali, co zasloužili, a já pak taky. Udělal jsem to? Udělal. Všechno jsem do detailu vysvětlil jak policajtům, tak potom u soudu. Spolupracoval jsem, jak se říká. A oni zase udělali taky jen to, co museli. Vzali do ruky zákon, našli příslušné paragrafy, k dobru mi přičetli jak tu spolupráci, tak to, že jsem do té doby nikdy nic neprovedl, na druhou stranu museli také přihlédnout k takovým těm věcem, jako je ‚trýznivý způsob‘, nebo jak tomu říkali tou jejich hatmatilkou… No a nakonec jsem dostal trest ve dvou třetinách sazby. Připadal mi prostě spravedlivý, takže advokátovi jsem řekl, že se neodvolám. To je celé.“

„A to jste se nebál, že se odvolá státní zástupce? To by přece znamenalo, že můžete naopak dostat trest vyšší.“ Hofmann pokrčil rameny.

„Vím, že to zní divně, ale byl jsem přesvědčený, že to neudělá.“

„Byl jste přesvědčený?“

„Jo, prostě jsem to tak nějak věděl. Těžko to, doktore, nějak vysvětlit, ale připadalo mi, že i jemu se to zdá jaksi… akorát. Podle toho, jak se na mě celou tu dobu díval, jak mi kladl otázky, jak mě oslovoval. Bylo to takové… Nevím, jak to říct. Prostě takové plynulé a neagresivní. Neumím to líp vysvětlit. Zkrátka jsem si byl jistý, že vyhlášením rozsudku jsme skončili.“

„A dál?“

„Dál nic. Kdesi v dálce je jeden konkrétní den, kdy se mám dostat zpátky mezi lidi. A já teď chci dělat všechno pro to, aby se to datum posunovalo směrem ke mně. A využiju k tomu všechno a všechny, včetně vás. Možná je to až drzé, když to říkám takhle na rovinu, ale snad rozumíte.“

„Tomuhle ano, Adame. Ale jinak… Jedním ze základních pudů každého tvora je ochrana sebe sama. Bylo by jen přirozené snažit se o co nejnižší trest, a to za použití jakýchkoli prostředků. Takže buďto jste svým způsobem masochista, který podvědomě touží být potrestaný co nejtvrději, anebo je to nějaký sakra zvláštní druh furiantství nebo čeho.“

„Myslíte něco jako ‚Ked ste si ma upiekli, tak si ma aj zjedzte!‘, jak křičel Jánošík, když jim při popravě sám skočil na hák?“

„Možná něco takového,“ připustil doktor.

„Co na to říct? Třeba jsem to tak i cítil. Tak, že já vykonal svoji spravedlnost a teď na oplátku musím unést to, co za spravedlnost považují ti povolaní. Jo, asi to tak vážně bylo. Snad mě napadlo, že pokud bych ten trest nepřijal, devalvovalo by to můj nárok provést to, za co mě pak soudili.“

„A vy jste o tom skutečně i teď přesvědčený?“

„O čem?“

„Že jste měl nárok na tu…“ Najednou nevěděl, jak to nazvat.

„Vánoční zpověď?“ pomohl mu Hofmann s mírným odfrknutím.

Ano, uvědomil si doktor, tak tomu říkali. Vánoční zpověď, titulky pomalu všech novin. Tedy spíš těch serióznějších, bulvár se s tím zrovna nemazal. Vánoční masakr, omílaly do omrzení všechny ty ukřičené barevné plátky.

„Promiňte, doktore, ale nechce se mi o tom mluvit.“

„Proč ne?“

„Ještě je na to brzo,“ řekl prostě Hofmann.

„Brzo? Vždyť už je to skoro rok, Adame, nemyslím si, že…“

„Brzo mluvit o tom s vámi,“ skočil mu do řeči, „tak jsem to myslel. Nezlobte se.“

„Nezlobím se, v pořádku. Máme ještě dost času.“ Nejradši by si ukousl jazyk.

„Jo,“ hlesl ten druhý a znělo to podivně dutě, jako by byl najednou někde za zdí, „díky, že jste mi to připomněl.“

„Promiňte, nechtěl jsem to říct takhle, já… Vždyť víte, jak jsem to myslel.“

„Nejhorší je, že máte pravdu, ať už jste to myslel jakkoli,“ řekl Hofmann tiše. Bylo to prosté konstatování faktu, ale pro doktora to byla i v té jednoduchosti snad nejsilnější věta, kterou v těch zdech slyšel. Přemýšlel, co odpovědět, ale pak se rozhodl, že se v tom radši nebude dál šťourat.

„Necháme to být,“ řekl nakonec. „Pojďme dál. Teda spíš… před to. Když jste mi minule povídal o svém životě, vzali jsme to tak nějak po povrchu.“

„Na nic konkrétního jste se neptal. Snad kromě táty, ale to jsem vám vysvětlil.“

„To je fakt. Tak se zeptám teď. A chtěl bych o tom vědět co možná nejvíc.“

„A o čem?“

„O vaší třinácté komnatě, jak se říká.“

„No to je vážně odborný termín,“ uchechtl se Hofmann, „třináctá komnata. To máte od kolegy Freuda?“

„Odborný termín možná ne, ale výstižný určitě. A Freud byl psychiatr, zatímco…“

„… vy jste psycholog. Vždycky mě zajímalo, proč to jedni i druzí tak zdůrazňujete. Už jsem si toho všiml tolikrát, v různých rozhovorech nebo televizních pořadech. Stačí, aby někdo psychiatra označil za psychologa nebo opačně, a hned je oheň na střeše.“

„Když klempíři řeknete, že je zedník, taky vás opraví.“

„Jo, ale ne tak dotčeně. To je jen nějaká vaše výsada.“

„Takže?“

„Co?“

„Ta vaše třináctá komnata, od které se snažíte utéct.“

„Ale doktore, sám byste měl vědět, že u mě nic takového nenajdete. Teď už ne. Po tom, co mě doktoři, policajti, novináři a bůhvíkdo další ještě proprali ze všech stran, žádný takový skrytý prostor ani mít nemůžu. I já jsem se při tom všem o sobě dozvěděl věci, o kterých jsem do té doby neměl ani tušení.“ Zasmál se, ale znělo to hořce a jaksi cize, až se doktorovi zdálo, jako by to snad říkal někdo třetí, přestože v kanceláři byli sami dva.

„Takže co ten váš hazard?“ nadhodil pak opatrně. Hofmann se znovu pousmál.

„To má být jako ta třináctá komnata? Pro koho ještě?“

„Třeba právě pro mě. Snad jste si už všiml, že z lejster mi to nestačí.“

„Chcete mi naznačit, že všechny ty stovky stran, co se mnou ti před vámi sepsali, budete chtít převyprávět?“

„Třeba toho budu chtít slyšet i daleko víc,“ řekl doktor a byla to taková ta věta s otevřeným koncem, co víc zakrývala, než sdělovala. Hofmann chvíli mlčel a přemýšlel o tom, jak to doktor myslel.

„No,“ připustil nakonec, „proč ne. Máme přece ještě dost času, jak jste mi prve taktně naznačil.“

Ozvalo se zaklepání.

„Ale dnes už evidentně ne,“ dodal pak a pomalu se zvedl z křesla. „Vzhůru zpátky do neživota. Díky za příjemnou hodinu, doktore.“

„Já vám taky děkuju, Adame. Na shledanou a…“ Nedořekl. Hezký víkend, měl na jazyku jako automatickou odpověď. Napadlo ho, jestli by sezení s Hofmannem neměl přesunout z pátků na jiné dny.

Dozorce za sebou zavřel a doktor sjel pohledem na křeslo, ze kterého vězeň chvíli předtím vstal. Důlek v místě, kde seděl, se po milimetrech, téměř neznatelně vyrovnával a napínal. Po několika dalších vteřinách to vypadalo, že tam nikdy nikdo vlastně ani nebyl. Kdybych mu nabídl čaj, napadlo ho, zůstal by po něm aspoň hrníček s vylouhovaným sáčkem.

Posadil se za stůl a znovu otevřel Hofmannovy materiály. Z obálky na konci spisu vytáhl stříbrný disk a vložil ho do notebooku. Po několika vteřinách se v rohu obrazovky objevila složka s názvem Foto OMČ. Fotografie z ohledání místa činu, 23. prosince 2011. Poklepal na ikonu a na malou chvíli zadržel dech. Deset měsíců staré obrázky se jeden po druhém začaly rozbalovat a zalévaly monitor tísní, bezmocí a hnusně nasládlou a lepkavou chutí tmavě rudé krve.

Vstal a udělal dva kroky k oknu. Když ho otevřel, jako by ho najednou překvapila ta kovová mříž za ním. Položil na ni dlaně a nechal se chvíli jen tak chladit. A pak, aniž chápal, co ho to najednou popadlo, zkusil mříží co nejsilněji zatřást. Ale cítil jen smršťování svých vlastních svalů a cukání v kloubech. Studenou dlaní si přejel po obličeji. Pak z lednice vytáhl láhev s vodou a přiložil si ji na šíji. Zavřel oči. Ledový šíp mu projel páteří do mozku, odkud aspoň na malou chvíli vyhnal to, co tam nepatřilo.

5

Čekal už pátou minutu a nejraději by zavěsil, ale nezbývalo mu nic jiného než dál poslouchat dokola se opakující prostoduchou melodii a doufat, že konečně přijde na řadu.

„Kateřina Maxová, Fair money, jak vám mohu pomoci?“ No konečně, doprdele, zašeptal si sám pro sebe.

„Hofmann u telefonu, dobrý den. Ve čtvrtek jsem s vaším obchodním zástupcem uzavřel smlouvu o půjčce a tak bych…“

„Můžu vás zarazit, prosím? Řeknete mi ještě jednou vaše jméno? A datum a místo narození.“

„Aha, promiňte, samozřejmě. Adam Hofmann, narozený 19. října 1973 v Brně.“

„Děkuji. Chvíli strpení, prosím, vyhledám si potřebné informace. Ano, vidím, že vaše smlouva má číslo 1154689. A jaký je tedy důvod vašeho telefonátu?“

„No, volám proto, že ve čtvrtek jsem uzavřel smlouvu s vaším obchodním zástupcem a dnes už je úterý a žádné peníze mi od vás zatím na účet nedorazily.“

„No a v čem je problém?“

„No… To se přece chci zeptat já vás.“

„Já před sebou na monitoru vidím, že jste s naším zástupcem skutečně sepsal návrh smlouvy o půjčce, ale nedodal jste nám všechny potřebné podklady důležité k tomu, abychom vaši žádost mohli posoudit.“

„Nezlobte se, ale jak to myslíte? Váš zástupce po mně chtěl jen výpis z účtu za uplynulé tři měsíce, poslední tři výplatní pásky a kopii nájemní smlouvy k bytu kvůli ověření adresy. Všechno, co si vyžádal, jsem mu ve čtvrtek na schůzce dal. Když jsem se ho zeptal, kdy můžu čekat peníze, tak mi řekl, že možná už následující pracovní den, což byl pátek. A dnes je úterý, proto raději volám, jestli je všechno v pořádku.“

„Zřejmě nám tedy ještě všechny ty podklady od našeho zástupce nedorazily. Jakmile je budeme mít, tak je naše úvěrové oddělení zpracuje a hned poté vám peníze odešleme.“

„Ale už jsou to čtyři dny…“

„To je standardní lhůta, pane Hofmanne. Někdy jsme skutečně schopni žádost vyřídit do druhého dne, ale záleží to na naší aktuální vytíženosti. Takže vám radím, abyste zatím vyčkal. Můžu pro vás tedy ještě něco udělat?“

„Ne, děkuji, já samozřejmě počkám. Na shledanou.“

„Na slyšenou a hezký den.“

Jo, hezký den. Schoval telefon do kapsy a pomalu se loudal k přijíždějící tramvaji. Nakonec mu ujela před nosem, ale posadil se na lavičku a čekal na další. Nebylo kam spěchat.

6

Pátek, 19. října 2012

Doktor zalil kávu a postavil oba šálky na stolek. „Minule jsme chtěli mluvit o hazardu,“ řekl, když se posadil.

„Vy jste o tom chtěl mluvit.“

„Dobře, tak tedy já jsem o tom chtěl mluvit,“ souhlasil doktor. „Chtěl bych vědět co nejvíc.“

„Co přesně myslíte?“

„To vaše sázení přece.“ Hofmann se na něj úkosem podíval.

„Takže to myslíte vážně?“

„Naprosto. Máte něco proti?“

„Ne, to určitě ne, jen… Nějak nechápu, co o tom chcete slyšet.“

„No, v podstatě všechno. Na jakých principech to celé funguje, co na tom některé lidi tak fascinuje a podobně. Tohle všechno z vašeho pohledu, samozřejmě.“

Hofmann rozpačitě pokrčil rameny.

„To jste mě celkem zaskočil,“ odvětil. „Jen si říkám, že když vám to popíšu z mého pohledu, tak s tím začnete taky.“ Doktor se zasmál.

„Myslím, že máte zbytečný strach. Nepohrnu se do problému, když…“ Odmlčel se v půlce věty, jako by najednou nevěděl, jak pokračovat.

„Rozumím,“ řekl Hofmann mimoděk.

„Čemu rozumíte?“

„Ničemu, řekl jsem to jen tak.“

„Neřekl, nedělejte ze mě pitomce, Adame.“

„Tak jo… No prostě, že rozumím tomu, že se nepoženete do dalšího průseru, když jste se z jednoho sotva vyhrabal.“ Díval se mu do očí a nezdálo se, že s nimi chce uhnout.

„Vy o tom něco víte?“ zeptal se po chvíli doktor. Hofmann se poškrábal na krku.

„Jen to, co se povídá tady uvnitř. Ale znáte to, řeči se vedou a voda teče.“

„A co se teda povídá?“

Zavrtěl hlavou. „Nechte to být, doktore. Prostě řeči.“

„Nezlobte se, Adame, ale rád bych to věděl. Snad chápete, že když tady mám s někým pracovat, tak potřebuju vědět, jak mě bere.“

„No jo, ale…“ Vůbec se mu do toho najednou nechtělo. Žes radši nedržel jazyk za zuby, říkal si.

„Tak povíte mi to?“

Hofmann nakonec rezignovaně rozhodil rukama.

„Nevím, jak se to sem dostalo, slyšel jsem to od lidí, co to mají od kdovíkoho. No prostě, prý jste měl dřív nějaké problémy s chlastem.“

„To je všechno?“

„V podstatě jo.“

„V podstatě?“

„Jo. Říká se, že jste byl celkem kapacita, učil jste na nějaké fakultě a tak. Kvůli chlastu se vás prý ale zbavili.“

„Vykašlete se na tu ohleduplnost, Adame. Kroutíte se jako had na pánvi.“

„A co chcete slyšet? Že se tu povídají historky o tom, co jste vyváděl, když jste byl zrovna nalitý? Jo, povídají.“

„Ano, přesně to chci slyšet. Historky, co se povídají. Na rovinu.“

„No, vlastně jsem to už řekl. Uměl jste se prý setnout a pak vyvádět. To je celé. Akorát některým věcem se ani nechce věřit.“

„Čemu třeba?“

Hofmann jen mávl rukou, jako by to vlastně ani nestálo za řeč.

„Tak povíte mi to, Adame, nebo vás mám prosit?“

„No,“ spustil nakonec váhavě, „ze školy vás prý vyhodili hned po tom, co jste u sebe v kanceláři úplně namraky vytáhl ptáka na studentku, která přišla ke zkoušce.“

Doktor mlčel a zamyšleně se díval na protější stěnu. Vypadalo to, jako by na ní snad sledoval nějaký němý film, viditelný jen jemu a nikomu dalšímu.

„To všechno je pravda,“ řekl nakonec a pomalu vzal ze stolu šálek s kávou. Napil se, ale zpátky jej už neodložil a začal kávu míchat lžičkou.

„Fakt?“

„Fakt. Až na to, že nepřišla na zkoušku, ale na konzultaci.“

„To si děláte prdel!“ neudržel se Hofmann a rozesmál se na celé kolo. Kroutil nevěřícně hlavou a sledoval doktora, který se začal usmívat taky.

„No jo, je to pravda,“ dodal pak už vážně. „Měl jsem opravdu problémy s chlastem, abych zopakoval vaši kulantní formulaci. Pil jsem dřív jako každý druhý, skleničku vína k večeři, sem tam nějakého panáka v baru, znáte to, nic neobvyklého. A za pár let pak najednou koukám, že chlastám jako ďábel. Kdybyste mě zabil, tak nejsem schopný říct, kdy se to tak zlomilo a proč. Žádný startovací moment, žádný životní kotrmelec… Prostě jen takový nenápadný, sotva postřehnutelný sjezd. Postupně jsem nějak přestal stíhat, občas jsem nedorazil na přednášku, jindy jsem nedodal slíbené články k publikování, všechno bylo najednou nějaké rozvláčné a vratké, jestli víte, jak to myslím. Ke konci jsem pak už vyváděl hrozné věci, o kterých jsem se ale navíc dozvídal od okolí, protože já sám jsem si je ani nepamatoval. Dnes kroutím hlavou nad tím, jak dlouho mi to všechno procházelo.“

„A jak to teda bylo s tou holkou?“

„No v podstatě tak, jak jste to řekl. Přišla na konzultaci, bohužel až pozdě odpoledne, takže jsem už byl náležitě upravený. Vytáhla materiály k diplomce, o kterou jí šlo, a já na ni prý na oplátku vytáhl orgán, o který šlo zase mně. Ale všechno vím jen proto, že mi to řekli. Sám si nepamatuju vůbec nic.“

„To vám snad ani nevěřím,“ odfrkl se smíchem Hofmann. Pořád ještě udiveně kroutil hlavou a sledoval doktora, jak dopíjí kávu a odkládá prázdný šálek.

„Já tomu tehdy taky nechtěl věřit, ale co chcete po těžkém alkoholikovi.“ Odmlčel se. Najednou se cítil, jako by na něj někdo zezadu skočil a navlékl mu nějakou olověnou vestu, kvůli které se ani nemůže zvednout z toho zatraceného křesla.

„A dál?“

„Dál už nic, jen klasika… Bylo mi padesát a z pozice šéfa katedry jsem po takové podivné klouzačce doputoval pomalu až na úřad práce. Že se celá věc s tou holčinou obešla bez nějakých policejních oplétaček, za to vděčím jednomu svému kolegovi, který se shodou nějakých šťastných náhod znal s jejími rodiči a vyžehlil to.“

„Zachránil vám prdel, jak se říká.“

„Jo, zachránil mi prdel, jak se říká. A dokonce ne jednou. Byl to on, kdo mě nakonec přesvědčil, že se musím dát dohromady, a nasměroval mě tam, kam jsem už dávno patřil. Dokonce mě do té léčebny odvezl svým autem. Dodnes si pamatuju na to, že jsem brečel, když jsem tam vcházel. Ne kvůli tomu, jak se všechno pokazilo, ale dojetím, že pro mě někdo něco takového dělá. Takže je vám asi jasné, jak jsem na tom byl. Na rozloučenou mi dal do kapsy obálku se vzkazem. Když jsem ji později otevřel, stálo tam jen gnóthi seauton.“

Hofmann kývl hlavou malému rámečku na zdi, kde byl pod sklem kus ohmataného papíru s rozmazaným, rukou vyvedeným nápisem.

„Myslel jsem, že je to jen nějaká póza,“ řekl.

„Naopak. Každý večer před spaním jsem se na ten vzkaz díval. Později jsem ho už ani nemusel vytahovat ze šuplíku, stačilo zavřít oči a měl jsem ta kostrbatá písmena před sebou. Myslím, že měl na mém vyléčení možná největší zásluhu. Proto ho tu taky mám.“

„No jo, no… Je to síla. Jen tak z plezíru si to tehdy u té své věštírny vytesat nenechali, doktore.“

„To máte asi pravdu, Adame,“ souhlasil a hlas měl najednou nějak podivně zkroušený. Promnul si obličej. „Ale abych se ještě vrátil k tomu svému kolegovi. Když jsem se pak z toho všeho teda vyhrabal, pomohl mi potřetí. Jeho bratr v našem fešáckém kriminále dělá ředitele, takže mi dohodil tohle místo a zaručil se mu za mě. To já jen, kdybyste se chtěl zeptat, kde jsem se tu vlastně vůbec vzal.“

Oba nějakou dobu mlčeli. Hofmann doktora pozoroval a najednou ho napadlo, jestli s ním nehraje nějakou zvláštní a nejasnou hru.

„Proč jste mi to vlastně celé povídal?“ zeptal se nakonec.

„Jen jsem dokončil, co jste vy začal. Uvedl jsem na pravou míru historky, co tu o mně kolují. Proč byste to vlastně neměl vědět? Jasně, globálně vzato jsme každý někde jinde, až skončíme, tak vy půjdete zpátky do cely a já naopak domů, ale teď a tady, pro tuhle naši vyhrazenou hodinu, jsme partneři v dialogu. Není důvod dělat se lepším, nemá to žádný smysl, ne?“

Hofmann se pomalu rozhlédl po strohých zdech kanceláře a najednou se cítil nesvobodný daleko víc než ve své cele s odrbaným nábytkem.

„Rád bych si s váma pokecal někde v hospodě u piva, doktore,“ řekl pak.

„Věřte mi to nebo ne, Adame, ale já s vámi taky. To myslím naprosto vážně.“

„Takže co zítra v osm večer třeba U Fleků?“ Doktor se na něj usmál, ale byl to spíš takový smutný a lítostivý škleb.

„Zítra to asi nepůjde, ale klidně hned druhý den potom, co vás pustí. Jen vám nesmí vadit, že nebudu pít pivo.“

„To mi vadit nebude. Někdy mám ale pocit, že až mě pustí, tak už nebude stát žádné z těch míst, která jsem dřív znával.“ Chvíli mlčel a pak požádal o trochu vody.

„Mimochodem, jak jste měl péči o to, jak vás tu kdo bere či nebere, při všech těch řečech…“

„Ano?“

„… tak bych si být váma nedělal starosti. Pro drtivou většinu zdejších je chlast samozřejmost, takže nic, co by je překvapilo. Zato když se dozvěděli o tom vašem extempore se studentkou, stoupl jste v jejich očích tak o dvě třídy.“

„Vážně?“

„Jo. Říkají vám teď doktor Kanec.“

„No to mám vážně radost.“ Hofmannovi se na kratičkou chvíli zazdálo, že v tom odfrknutí, které mělo znít otráveně, zaznamenal jemnou příchuť jakéhosi uspokojení. Nakonec, proč ne, řekl si. Taky mu mohli říkat doktor Prase nebo doktor Vocas, takže nedopadl zase tak špatně.

„Víte co, doktore? Do konce máme ještě tak dvacet minut, ne?“

„Tak nějak. Proč se ptáte?“

„O něco bych vás chtěl poprosit. Odložíme to povídání o mých i vašich problémech na jindy a necháte mi je?“

„Co?“

„No ten zbývající čas. Že byste mi ho věnoval.“

„Jak přesně to myslíte?“

„No prostě si sednete za stůl a budete si dělat svoje. Mně předtím uvaříte ještě jedno kafe, půjčíte mi dnešní noviny a pootevřete okno, ať mám trochu civilního vzduchu.“ Doktor se na něj nechápavě díval.

„Uniklo mi něco?“ zeptal se pak.

„Mám dnes přece narozeniny,“ usmál se Hofmann. Ale zaznělo to jaksi dutě a neosobně, jako by ani on sám nebyl rád, že ten den zrovna přišel. Doktorovi ten tón neunikl. Bylo v něm až příliš mnoho tísně a nejistoty, kolik devatenáctých říjnů ho v těchto či podobných zdech nakonec ještě čeká.

„Vůbec jsem si toho nevšiml, Adame, promiňte. Koukám do těch vašich lejster dnes a denně, ale pro stromy nevidím les.“ Vstal a napřáhl k němu ruku. „Tak mi dovolte, ať vám aspoň popřeju, i když… Vlastně ani nevím co.“

Hofmann se zvedl a s rozpačitým úsměvem přijal doktorovu pravici. Na malou chvíli, snad jen na dvě nebo tři vteřiny, po které trval ten stisk dvou dlaní, si připadal jako svobodný člověk. O to horší pak byla cesta zpátky.

„Tak dáte mi jako dárek ten zbytek času?“ zeptal se znovu, teď už ale daleko tišeji a naléhavěji.

„Máte ho samozřejmě mít,“ řekl doktor a postavil na kávu.

„Moje žena,“ ozval se mu Hofmann za zády, „vždycky říkala, že jsem budižkničemu, co opravdu dobře umí jen dvě věci: číst si noviny a pít kafe. Jinak už nic jiného. Takový kavárenský seladon. První roky to říkala v legraci, tak nějak mazlivě a mile. Ke konci to sice byla ta samá slova, ale zněla už jako palba z kulometu.“

„Z toho si nic nedělejte,“ zasmál se doktor, „někteří lidi neumějí ani to.“

Vypnul konvici a zalil kávu. Ze šuplíku vytáhl přeložené noviny a položil je i s šálkem na stolek.

„Ještě něco,“ řekl pak a otevřel skříň. „Nebudu předstírat, že byla pro vás, ale myslím, že zrovna teď se hodí.“ Podal užaslému Hofmannovi bonboniéru ovázanou červenou stuhou. Ten se na ni několik chvil jen tak beze slova díval.

„Teda doktore, nevím o tom, že bych vám kdy říkal, jak miluju čokoládu,“ hlesl nakonec, „ale těžko vám teď vysvětlím, co jste vlastně udělal.“

Roztrhl průhlednou fólii a sundal z krabice víko. Dva tucty malých hnědých bochánků vydávaly jakousi téměř hmatatelnou svatozář, nasládlou a krémově voňavou. Hofmann jeden z nich vyloupl a jeho zuby ve vteřině zajely do sladkého a mazlavého nebe. Důkladně v ústech promíchával tu vláčnou hmotu, až nakonec narazil na lískový oříšek, který se ukrýval uvnitř, a jazykem ho opracoval dohladka. Teprve pak ho rozkousl, nejdříve vedví a poté ho rozdrtil na malinké kousíčky, které mu začaly ulpívat mezi zuby.

„Dáte si?“ zeptal se doktora. Ten jen mávl rukou.

„Mně tohle nijak vzácné není, takže je to jen na vás. Oplátkou chci ale něco jiného.“

„Co?“

„Teď vás už nechám, ale příště chci slyšet všechno o těch vašich sázkách. Platí?“

Hofmann přikývl a vyloupl z krabice další kus čokolády. Tentokrát byl uvnitř mandlový krém. Najednou ani neměl chuť ničit si tu chvíli otravnými novinovými články o politických pseudoproblémech. Vzal do ruky horký šálek a objal jej dlaněmi. Natáhl si v křesle nohy a zavřel oči. Někde venku cvrlikal ve větvích stromu jakýsi pták a do toho jako už poněkolikáté zazvonila projíždějící tramvaj. Pro mnohé nic, pro jiné symfonie plynoucího života.

7

Opřel se o zábradlí a jen tak bez hnutí stál. V ruce pořád držel tašku s nákupem, což mu došlo až po chvíli, takže si ji položil k nohám a palcem si pak mnul otlak, který mu zůstal na dlani. Nakonec se posadil na jeden ze schodů a zády se opřel o zeď. Zkurvený výtah, zasyčel jen tak sám pro sebe, ačkoli věděl, že spíš než na výtah má být naštvaný na ty idioty stavaře, co v něm pořád něco stěhují a tím věčným přetěžováním ho vždycky na několik dní vyřadí z provozu.

Byl sotva v polovině, čekala ho ještě čtyři patra, ale už se mu nechtěl udělat ani krok. Odněkud shora se ozvalo rytmické klapání podpatků, a když zvedl hlavu, viděl nějaké ženské nohy v sukni nad kolena, které pospíchají ze schodů. Když byla těsně nad ním, podíval se znova a na malou chvíli zahlédl její nahá stehna, ale to bylo tak všechno. Nakonec se ukázalo, že je to asi osmnáctiletá dcera jedněch z desátého patra, krásná holka, co si to s ní ve sprše už několikrát představoval, ale zrovna teď měl starost o své vlastní nohy. Proběhla kolem něj, zamumlala něco jako dobrý den a jemu došlo, že tahle v něm stejně nevidí nic jiného než jen staršího chlápka s igelitkou, co bůhvíproč sedí na schodech.

Nakupovat chodil vždycky až večer, když už byly obchody tak prázdné, že v nich nehrozila srážka s někým, koho zrovna potkat nechtěl. Ty trapné chvíle, kdy se mezi regály s konzervami snaží nějakému známému vysvětlit, že příští měsíc už se s ním konečně srovná, a ostatní pitomci s vozíky na ně u toho zvědavě zírají, už neměl sílu dál podstupovat. Teď celý úkon ve vylidněném obchodě netrval déle než pár minut, nejhorší ze všeho byla ale cesta tam a zpátky. A pak taky ty schody, jako zrovna teď. Bývaly doby, kdy chodíval běhat, asi čtyřkilometrový okruh každý večer, a těch osm pater nahoru si pak dával na vyklusání. Připadalo mu to najednou tak dávno, jako by to bylo snad v nějakém z předchozích životů. Zvedl se a šel za roh zkusit ještě jednou výtah, ale kontrolka na panelu se ani nerozsvítila. Nenáviděl ten barák čím dál tím víc.

Myslíš si, že my všichni nemáme dost svých starostí? Každého jen otravuješ, aby ti půjčil, ale uvědom si, že my už prostě nemáme z čeho! Nemáme, Adame! Kdo tu možnost měl, tak už ti nějak pomohl, takže co pořád po každém ještě chceš? Uvědom si, že každý má svoji rodinu a k ní povinnosti! Ty nejsi žádný střed světa, aby se kolem tebe všichni točili!

Slova na monitoru se mu rozpíjela před očima. Ne, že by čekal něco jiného, ale stejně… Kdysi dřív, když o něj měla ještě strach, mu psala, že klidně prodají chatu a pomůžou mu, jen ať neblázní a nemá myšlenky na to, že všechno ukončí. Hlavně neudělej žádnou kravinu, brácho, všechno se dá přece nějak rozumně vyřešit.

Podepřel si hlavu a chvíli jen tak seděl. Papírové kapesníky měl na kuchyňské lince, ale nechtělo se mu ani pohnout, natož se zvednout a jít si pro ně. Sáhl po zmuchlaném tričku na opěradle židle a vysmrkal se.

Myslíš si, že jsme všichni tak pitomí a nevidíme, co se děje? Pořád někomu voláš, snažíš se ho donutit, aby ti dal ještě nějaké peníze (schválně píšu „dal“, protože nikdo už nevěří, že bys to všechno ještě někdy vrátil), a přitom každému zdůrazňuješ, ať si to nechá jen pro sebe. Takže podle tebe jsme padlí na hlavu? Myslíš, že si to mezi sebou neřekneme? Už je to k smíchu, každý vždycky jen ostatním oznámí, kolik jsi zase chtěl.

Taška s nákupem ležela pořád ještě vedle lednice. Jeden z jogurtů předtím uvnitř praskl a zasvinil všechno ostatní tak, že měl chuť to celé vyhodit z okna. Opřel se čelem o stůl a dlaněmi si sjel na lýtka, ve kterých mu cukalo, jako když přeskakují ozubená kola. Promačkával si ten zbytek čehosi, co dřív byly nohy, a nechtělo se mu číst už ani větu navíc.

Pořád se jenom lituješ, ale koho myslíš, že to ještě zajímá? Ty tvoje smutné oči jsme ti žrali na začátku, ale teď už to každého jenom obtěžuje. Všichni mají dost svých starostí! Uvědom si, že nejsi jediný na světě, komu se něco děje! Budeš se divit, ale jsou i lidi, co si na rozdíl od tebe svoje problémy ani nezavinili sami! Tak se o sebe laskavě začni starat už konečně sám a neotravuj všechny kolem sebe!

Nakonec přece jen vstal a napustil si z kohoutku vodu. Odzátkoval lahvičku a do dlaně si vysypal dvě červené tablety. Voda ve sklenici byla nechutně teplá, nechal ji předtím asi málo odtéct, ale už to bylo jedno. Cítil na jazyku hořkou chuť jako vždycky, když prášky nestačil zapít dost rychle, ale trvalo to jen krátkou chvíli. Z toho zamatlaného hnusu v igelitce vytáhl rohlík a pomalu ho začal žvýkat.

Včera mi psala máma, žes po ní chtěl zase nějaké peníze. Že ti není hanba, vždyť je v důchodu a sama má akorát tak na to, aby si měla za co nakoupit! To ani nemluvím o tom, kolik už jí máš vracet. (A nejen jí, to už si konečně taky spočítej!) A ty máš tu drzost, že znova voláš?! Jsi vůbec normální?! Kde se to v tobě bere? To už nemáš ani trochu soudnosti nebo co?! Má snad kvůli tobě začít krást? Nebo co bys po ní ještě chtěl? Vždyť je to obyčejná ženská, tak kolik myslíš, že toho může ještě vydržet? Víš vůbec, že se jí minulý týden doma rozbilo topení a sama si musela půjčit na opravu? Sakra, to ti to všechno nedochází? Každý normální a zdravý člověk podporuje svoje rodiče, když už jsou na tom hůř, jen ty se pořád chováš, jako kdyby ti bylo deset! Tak už se vzpamatuj!

Podíval se na poštu, co vytáhl ze schránky. Málokdy už něco otevíral, adresy odesílatelů nebo firemní razítka toho říkaly dost. Občas byla nějaká obálka jen čistě bílá, dokonce nadepsaná rukou, ale stejně se z toho nikdy nevyklubalo nic, co by nečekal. Ti slušnější, bez ohledu na to, co po něm chtěli uvnitř, jej aspoň oslovovali „vážený pane“.

Nikdy jsem si nemyslela, že budeš tak bezohledný! Kristepane, co se to s tebou stalo? Vždycky jsme k tobě vzhlíželi jako ke staršímu bráchovi a teď? Pochop, že tě máme pořád rádi, ale takhle už to dál nejde! Kdybys nám to všem aspoň vysvětlil, ale to ty odmítáš! Pořád jen: půjčte, půjčte, ale nenabízíš ani odpověď na to, co se vlastně děje! Jak chceš, aby ti někdo ještě věřil?! My chápeme, že máš problémy, ale pochop taky ty nás! Ale já ti řeknu, čím to je. Vždycky jsi nás jen přehlížel, už jako děti jsme pro tebe byli jen někdo, kdo nemá na to, aby tě chápal. Nikdy, nikdy jsi nám nic nevysvětloval, nezajímal tě náš názor, jen jsme museli přijímat ten tvůj. Možná sis to ani neuvědomoval, ale dělal jsi to odjakživa a nikdy se to nezměnilo. A totéž děláš teď, jen po každém něco chceš, ale přitom ho nepovažuješ za tak sobě rovného, aby tě pochopil!

Seděl v okně a díval se na oblohu. Bylo vidět jen několik hvězd, všechny navíc v jakémsi mlžném oparu, takové bledulky, co vypadaly, že musí každou chvíli chcípnout a nezůstane po nich nic než trocha kouře. Z dálky slyšel jakési pomalé a temné bubnování, nic rychlého, spíš jen sem tam nějaká rána, ale když pak okno zavřel, připadalo mu, že se ty zvuky naopak ještě přiblížily. Dokonce měl pocit, jako by vycházely zpod jeho vlastní košile.

Víš vůbec, že měl náš Jiřík minulý týden narozeniny? Zajímají tě ještě takové věci? Nebo jsme ti všichni dobří jen tehdy, když máme poslat peníze? Víš o tom, že jsem byla na operaci? Ženské problémy, opravdu fajnová věc, třásla jsem se jako ratlík, o co všechno přijdu… Myslíš, že nás do toho všeho baví poslouchat tvoje skuhrání nad tím, jak sis posral život?! Už se prober! Ano, máme tě pořád rádi a je nám tě líto (teda spíš bylo, než nás ty tvoje lži připravily o iluze), ale příště zavolej, jen až se budeš chtít zeptat, jak se máme nebo co dělají tví synovci a neteře. A hlavně už se neopovažuj chtít po mámě nějaké peníze, protože to bysme už spolu vážně skončili.

Přemýšlel o těch hvězdách tam venku. Bylo to vážně divné, protože by se byl vsadil, že dřív jich bývalo daleko víc a hlavně nedělaly takový hluk. To si vždycky lehl na zahradě do trávy mezi jabloně a sledoval to úžasné divadlo tam nahoře, ty statisíce a miliony zářících teček, co mu připadaly jako vyšívaná peřina chránící celý kraj před čímsi hnusným tam ještě někde za nimi. V těch chvílích si pokaždé znovu uvědomil, že bůh skutečně je, ať už mu kdokoli říká jakýmkoli jménem.

Samozřejmě že se tenkrát mýlil. Už dávno mu došla celá marnost všeho, co považoval za boží plán. Ty zářící hvězdy byly jen neurony, jejichž spojení spíše tušil, než viděl, ale přesto měl možnost pochopit, že vesmír není nic jiného než jeden velký blikající mozek, jehož první a zároveň jediná myšlenka povede jen k tomu, že se sám od sebe vznítí a shoří na prach. A s ním shoří i všichni dlužníci a věřitelé, synovci i neteře, rodiče i jejich nepovedené děti. Jen to čekání už začínalo být nesnesitelné.

8

Pátek, 26. října 2012

Hofmann se na doktora rozpačitě podíval. „Chcete mě jen zkoušet nebo o sázení opravdu nic nevíte?“ zeptal se.

Když se chvíli předtím s dozorcem v patách blížil chodbou ke kanceláři, připadalo mu, že jde domů. Byl to zvláštní pocit, vždyť ve skutečnosti šel ke chlápkovi, co se mu má šťourat v mozku. Jenže tenhle doktor byl frajer. Hofmann nevěděl, jestli to obyčejné vzájemné povídání má skutečně nějaký smysl, jestli je z něj doktor schopen něco opravdu důležitého vydolovat, ale pokud ano, v duchu mu děkoval, že to dělá právě takhle.

„Nezkouším vás, Adame, vážně jsou to věci, které jdou úplně mimo mě. Jasně, mám určitou představu, to dá rozum. Můžete vsadit peníze na to, že někde někdo něco vyhraje nebo prohraje, zkombinovat mezi sebou víc takových sázek a podobně. To snad ví každý. Ale tím vážně končím, zbytek chci vědět od vás.“

„Tak to máme na dlouho,“ varoval ho Hofmann, ale bylo to spíš takové šťouchnutí. „Ani nevím, čím bych měl začít.“

„Čímkoli chcete.“

„Co to udělat tak, že se prostě jako jindy budete ptát na věci, co vás zajímají?“ Doktor pokrčil rameny.

„Jasně, ono to pak nějak dál už samo vyplyne. Takže to zkusíme od začátku, ne? Pamatujete si, jak jste s tím vlastně začal?“

„Vůbec, doktore. I když…“ Najednou se odmlčel.

„Co jste chtěl říct?“

„Vzpomínám si na to, jak jsem prvně vyhrál. Muselo to být někdy těsně před vojnou, takže tak jedenadevadesátý rok. Seděl jsem doma u stolu, večeřeli jsme a já si četl noviny, co otec přivezl z práce. Byly tam fotbalové výsledky z víkendu a já z nich zjistil, že jsem všechno trefil, asi čtyři nebo pět zápasů. Teď už nevím, na kolik jsem si tehdy přišel, asi to nebylo nic moc, ale pamatuju si, že mi nějak sama od sebe vyletěla ruka a já radostí bouchnul pěstí do stolu. Bylo to…“

„Co?“

„Tak nějak… V tu chvíli jsem prostě věděl, že se nemusím ničeho bát, protože život bude snadný. Odmala jsem si přál vidět egyptské pyramidy, Angkor Vat, obrazce v Nazca a bůhvíco ještě, a najednou jsem byl přesvědčený o tom, že mě to všechno vážně čeká. Nevím, jestli to chápete.“

„Myslím, že ano.“

„Tak jo. No prostě, taková je moje první vzpomínka.“

„A nějaká další z té doby?“

„Jo, ještě jedna, ale to už jsem byl z vojny doma, mohlo mi být tak dvacet nebo jednadvacet. Tak poslouchejte, tohle vás pobaví. Abych to vysvětlil, tehdy to nebylo jako dnes, kdy je pobočka sázkové kanceláře pomalu v každé hospodě nebo kdy můžete sázet přes internet. Předtím jste kvůli tomu musel někam do města, konkrétně od nás z vesnice do Brna. No a já tam tehdy na ulici potkal jednoho bývalého spolužáka, dali jsme se nějak do řeči a on do té sázkovky nakonec šel se mnou. Byl tam poprvé, do té doby si nevsadil pomalu ani sportku. Kouká tam na mě, jak z panelů vybírám zápasy a v lejstrech se pokouším najít, jakou má které mužstvo v poslední době formu a tak. Nakonec říká, že si taky zkusí něco vsadit, aby tam jen tak nestál jako idiot. A jde do toho stylem: támhle píšou, že hraje Los Angeles proti Oklahomě, a tam teď žije můj bratranec, tak to vsadím, že vyhrají. To je ale basketbal, povídám mu. A on na to, že nevadí. A pokračuje dál: Jokerit Helsinky, to je super název klubu, Jokerit, ti musí být dobří, určitě vyhrají taky. To je hokej, finská liga, říkám. Mávl rukou a napsal to tam. Podobným způsobem vybral asi osm nebo devět zápasů, neskutečné kraviny, z jakéhokoli sportu nebo státu. Po víkendu jsem zjistil, že mu všechno vyšlo a za stovku vyhrál snad deset tisíc, což byly tehdy dvě výplaty. Já, který jsem to vypisoval s tabulkama a statistikou v ruce, jsem z devíti zápasů netrefil šest.“

„Pánbůh mu přál,“ zasmál se doktor.

„Možná,“ řekl Hofmann. „Anebo mně už tehdy naznačoval, ať se na to vykašlu.“

„Anebo.“

„Každopádně mi to asi nenaznačil dost jasně, protože kdyby jo, tak bysme tu teď třeba neseděli.“

„Jestli chcete něco svalovat na boha, měl byste v něj nejdřív věřit,“ řekl doktor.

„Nechte těch pokusů,“ odvětil Hofmann otráveně. „Už dřív jsem vám řekl, že i když tu mám trčet kdovíkolik let, na debaty o něm nemáme tak jako tak dost času. A mimochodem, pokud prý bůh existuje, tak má stejně raději ateisty než věřící, protože ti ho aspoň neotravují svými problémy.“ Doktor se zasmál.

„Bezva teorie. Tak jo, pokračujte. Co bylo pak?“

„Pak? Nevím, vlastně nic důležitého. Šlo to tak nějak plíživě, úplně přesně, jako když jste mi popisoval ten svůj problém s pitím. Jak jste to říkal: pil jsem jen skleničku k večeři a po letech najednou koukám, že chlastám jako ďábel?“

„Tak nějak,“ připustil doktor.

„No, tak to jste vystihl. Prostě jsem po letech zjistil, že namísto úspor mám jen dluhy. Dokonce, že když si v telefonu otevřu seznam svých známých, abych někoho požádal o pomoc, narážím jen na jména těch, kterým už mám vracet.“

„A to jste všechny ty peníze dal do sázek?“

„Ale to vůbec ne,“ odfrkl Hofmann, „jenže… Jak to říct přesně? Příčiny a následky se v tomhle maléru tak nějak stírají.“

„Jak to myslíte?“

„Nemám prachy mimo jiné proto, že sázím? Nebo sázím proto, že nemám prachy? Dostanu výplatu, kterou bych měl utratit za nájem, jídlo a tak. Jenže dlužím, kam se podívám, a úroky rostou a rostou. Jediná možnost je ty peníze rozmnožit, abych měl jak na živobytí, tak na splacení aspoň části těch dluhů. Jak mám ale během pár dnů z nějaké sumy udělat dvojnásobek? Takže si nakonec stejně řeknu, že všechno už je tak jako tak v hajzlu, ale jestli mi to tentokrát konečně vyjde, budu mít o několik problémů míň. Proto jdu a zase vsadím. Ne že bych chtěl, ale prostě proto, že mi ani nic jiného nezbývá. Volají mi kamarádi, kdy jim vrátím peníze, chodí mi dopisy s hrozbami žalob a já to už nemám jak jinak vyřešit.“

„A výsledek?“

„To vám snad musí být jasné,“ řekl Hofmann rozmrzele. „Když něco děláte pod tlakem, většinou to dopadne špatně. Ve finále máte namísto třeba dvaceti dluh čtyřicet. Nejenže nemáte na splátky, ale dokonce už ani na ten nájem. Takže zase otevřete seznam a hledáte, koho ještě poprosit o pomoc. A pak, když opravdu ještě narazíte na někoho, třeba i jen na bývalého kamaráda, kterého jste neviděl deset let, tak škemráte, plazíte se před ním, slibujete, jak všechno co nejdřív vrátíte… No a když jde opravdu do tuhého, vždycky najdete ještě nějakého lichváře, který vás sice založí, jen pak chce vrátit jednou tolik. A ze čtyřiceti je najednou osmdesát. A tak dál, dokolečka dokola. Jednou, když jsem se zase snažil nějaké peníze sehnat, tak mi Ágnes řekla, že jsem jen obyčejná veš a že se jí obrací žaludek, jen se na mě podívá. Strašně jsem se tehdy rozzuřil, chytil jsem ji pod krkem a pak jsem brečel zavřený v koupelně. Ale s tou vší měla pravdu, což bylo nejhorší.“

„Cítil jste se tak?“

„Když jsem se na to podíval z jakéhokoli jiného úhlu než z toho svého, tak to tak prostě bylo. Byl jsem veš, co z ostatních vysává peníze. Nechtěl jsem přitom nic než povracet dluhy. Kdybych ty nově půjčené prachy šel propít nebo za ně jel na dovolenou, tak by to bylo něco jiného. Ale já je potřeboval na vyřešení problémů, co se nepředstavitelně kupily. Nechtěl jsem vyletět z práce, nechtěl jsem nikomu nic dlužit, nechtěl jsem do exekuce nebo k soudu. Takže mi nezbylo než vytloukat klín klínem a doufat v zázrak.“

„Zázraky se nedějí, Adame, to byste mohl vědět.“

„Ale dějí, doktore. Jen bych tomu neříkal zázraky, spíš výjimečné souhry náhod. A dějí se stejně tak v sázení, jako v životě nebo ve smrti. Spadne letadlo a přežije to jen jeden ze tří set. Jak je to možné? Kdyby se náhodou nepokecal jídlem a nemusel jít na hajzlík si to vyčistit, kdyby se náhodou letadlo po dopadu nerozlomilo zrovna v místě, kde ta kabinka byla, a on se tak mohl dostat z hořícího vraku včas, chcípnul by jako všichni ostatní. Nic než souhra náhod. Stejně tak si vezměte toho mého kamaráda, o kterém jsem předtím mluvil. Napráská na sázenku pelmel zápasů, včetně sportů, u kterých ani nezná pravidla, a vyjde mu to. Žádný zázrak, debilní souhra náhod. V tomhle případě teda spíš šťastná než debilní. Jenže aby on mohl v tu chvíli vyhrát, tisícům dalších to nevyšlo. Jediný, kdo v tomhle byznysu opravdu vyhrává, jsou právě sázkovky. A podvodníci.“

„No vidíte, a tohle mě zrovna zajímá, když jste na to narazil,“ ožil doktor. „Pokaždé když jsem četl o všelijakých těch zmanipulovaných zápasech, aférách a tak, říkal jsem si, že přece musí být jednoduché všechno jim dokázat, ne? Těm hráčům nebo bafuňářům.“ Hofmann se ušklíbl.

„To je kapitola sama pro sebe, doktore. Můžete být génius a mít v hlavě statistiky, jaké chcete, můžete o každém mužstvu vědět miliardu věcí, ale proti předem domluvenému výsledku jste bezmocný.“

„Když ale tohle víte, tak by přece bylo logické do něčeho takového vůbec peníze nesypat, ne?“

„To máte pravdu, ale já vám to přece už vysvětloval. Podívejte se, kdybych teď byl na nule, teda sice bez peněz, ale zároveň i bez dluhů, tak s tím, co všechno o tom vím, bych už nevsadil ani korunu. Jenže…“ Mávl rukou.

„Dobrá, nechme to být,“ řekl doktor po chvíli. „Ale ty podvody mi vysvětlete. Vážně mě to vždycky zajímalo, jen nebyl nikdo, kdo by do toho trochu viděl a mohl mi objasnit, o co jde. To se s tím vážně nedá nic dělat?“

„Ani omylem, doktore. I když vlastně… Teď, když je už všechno pod počítači, tak to aspoň trochu kontrolovat jde. Sázkovky mají speciální softwary, co analyzují veškeré nestandardní chování. V nějakém jejich centru se to všechno sbíhá a počítač jim pak vyhodnotí, že na jednu a tu samou věc, co já vím, třeba na remízu v jednom konkrétním zápase, bylo vsazeno na různých místech neobvykle moc peněz. Takže systém na něco takového upozorní a pak se přijímají opatření, ten zápas nakonec třeba úplně stáhnou z nabídky, nebo aspoň sníží kurzy a podobně. Na druhou stranu, díky internetovému sázení se podvodů děje o dost víc.“

„Tomu nerozumím už vůbec.“

„To je jednoduché, dneska můžete sázet on-line dokonce na zápasy, které už probíhají. Kurzy na jednotlivé výsledky se zvyšují nebo snižují podle toho, jak se hra zrovna vyvíjí. A ta vaše sázka se pak zpracuje během několika vteřin, což sázkovkám neumožňuje dost rychle reagovat.“

„Pořád nechápu, jak se to dá zneužít.“

„Dám vám příklad. Tenisový zápas, někdo dost dobrý hraje s nýmandem, co je na světovém žebříčku daleko pod ním. To, že ten nýmand uhraje byť jen jeden jediný set, je hodně nepravděpodobné, takže pokud na to vsadíte tisícovku, vyhrajete dvě. Probíhá zápas, naše eso podle předpokladů nýmanda totálně drtí a sázkovka podle toho na internetu kurzy průběžně aktualizuje. Teď už byste za tu vaši tisícovku nedostal dvě, ale třeba deset. A v tom okamžiku vsadíte na to, že ten nýmand aspoň ten jeden set uhraje. A taky že jo. Favorit najednou není ve své kůži, kazí míče a špatně se pohybuje, což po zápase vysvětluje tím, že mu bylo nevolno z horka a možná má virózu a možná tohle, možná tamto. Dokažte mu, že to není pravda, na zdravotní problémy má přece právo každý, ne? A že v průběhu zápasu někdo počkal na extrémně výhodný kurz, teprve pak vsadil a ono to vyšlo? Co to povídáte, za to já přece nijak nemůžu, brání se hvězda uraženě. No a s tím svým komplicem, co sedí u internetu, se pak šábne o zisk a vydělá si víc, než kdyby se na tom kurtu uhonila k smrti.“

„Tohle se vážně děje?“ zeptal se doktor udiveně. Hofmann se zasmál.

„No jasně. Z tohohle jsou nejčastěji podezřívaní Rusáci, konkrétně třeba takový Davyděnko, což je fakt špičkový hráč, to udělal několikrát. Akorát, že někdy se na to přijde, což byl, myslím, zrovna jeho případ. Jednou se zjistilo, že s tím chlápkem, co v průběhu hry takhle podezřele vsadil, se nejenže zná, ale dokonce mu chvíli před zápasem telefonoval z hotelového pokoje. Jenže o čem mluvili, to se každý může jen domýšlet a důkazy nejsou. Takže mu ta jejich tenisová generalita mohla akorát tak pohrozit prstem. A když si uvědomíte, že tohle byl milionem lidí sledovaný televizní zápas jednoho z nejlepších hráčů světa, tak jaká džungle pak asi musí být tam, kde to nikdo takhle ostře nehlídá?“

9

Pomalu odcházel od přepážky a z kapsy vyndal telefon. Vytočil číslo, ale muž z ochranky jen beze slova zavrtěl hlavou a ukázal na ceduli zakazující hovory uvnitř banky. Vyšel tedy ven a tam se opřel o zeď. Dlaní si mnul unavený obličej a s telefonem na uchu čekal, až jej automat konečně s někým spojí.

„Kateřina Maxová, Fair money, jak vám mohu pomoci?“

„Dobrý den, Adam Hofmann, v úterý jsme spolu hovořili o mé půjčce a řekla jste mi…“

„Můžu vás nejdřív poprosit o vaše jméno, abych si mohla vyhledat vaši smlouvu?“

„Hofmann, Adam.“

„Děkuji. A ještě datum a místo vašeho narození?“

„Brno, 19. října 1973.“

„Děkuji, a poprosím vás o chvíli strpení, než se mi načtou potřebné údaje.“ Tlumené ťukání klávesnice se neslo po imaginární šňůře mezi dvěma telefony.

„Haló, slyšíme se?“ ozvalo se po chvíli.

„Ano, jsem tady.“

„Výborně, takže vaši složku mám před sebou. Jedná se tedy o smlouvu číslo 1154689?“

„Ano, to je číslo mé smlouvy.“

„Dobře. Můžete mi prosím sdělit důvod vašeho telefonátu?“

„Minulé úterý jsme spolu mluvili a já jsem chtěl vědět, kdy mi od vás přijdou peníze.“

„No a kvůli čemu tedy voláte nyní?“

„No kvůli tomu samému. Řekla jste mi, že mám počkat, ale už je to několik dalších dní a peníze pořád nemám. Zrovna jsem byl v bance. Tak chci vědět, co to má znamenat?“

„Já ale vidím, že všechno probíhá naprosto standardně. Podle záznamů našeho úvěrového oddělení je vaše smlouva ve schvalovacím procesu.“

„Nezlobte se, ale v jakém schvalovacím procesu? Smlouvu jsem podepsal už minulý týden s vaším zástupcem a ten mi slíbil peníze do čtyřiadvaceti hodin. Tak mi neříkejte, že teprve probíhá nějaký schvalovací proces.“

„Já skutečně vidím, že jste s naším obchodním zástupcem sepsal návrh smlouvy, ale k tomu je třeba dodat ještě všechny požadované podklady…“

„Prosím vás! Už minule jsem vám vysvětloval, že všechny podklady jsem dodal přímo na místě tomu vašemu zástupci! Máte je od samého začátku, takže peníze jsem od vás měl dostat hned druhý den. Aspoň takhle mi to říkal. Ještě si ověřoval, u které banky mám účet! Tak mi povězte, proč jste mi ty peníze ještě neposlali?!“

„Omlouvám se, ale já vám skutečně mohu jenom potvrdit to, že vaše žádost je ve schvalovacím procesu na našem úvěrovém oddělení.“

„Proboha, tak mi aspoň řekněte, jak dlouho to ještě bude trvat?! Pochopte, že já s těma penězma počítal a už dávno jsem je potřeboval použít!“

„Standardní lhůta vyřízení žádosti je čtrnáct dní, takže myslím, že byste měl ještě vyčkat, než…“

„To nemyslíte vážně?! Tak proč mi váš zástupce tvrdil, že dostanu peníze okamžitě?!“

„Ano, dostanete je okamžitě po schválení smlouvy naším úvěrovým oddělením.“

„Já se vás ptám, proč mi váš zástupce při podpisu tvrdil, že peníze dostanu druhý den?!“

„Já samozřejmě nemohu vědět, co vám náš obchodní zástupce říkal, protože jsem u toho nebyla. Ale pokud si přečtete naše obchodní podmínky, tak se dozvíte vše důležité.“

„Dobře, odpovězte mi teda na to, jak dlouho to všechno ještě bude trvat?!“

„Pane Hofmanne, už jsem vám řekla, že jste v řešení na našem úvěrovém oddělení. Podle obchodních podmínek ale máme na posouzení žádosti dva měsíce, takže musíte vyčkat, dokud…“

„Jaké dva měsíce?! Chcete říct, že budu možná muset čekat ještě dva měsíce na to, než mi od vás přijdou peníze, které jste mi slibovali do druhého dne?!“

„Pane Hofmanne, já vám ještě jednou opakuji, že vše důležité je v obchodních podmínkách.“

„Proč mi teda váš zástupce tvrdil…“

„Znovu vám opakuji, že u vašeho jednání jsem nebyla, proto se k němu nemohu vyjádřit.“

„To znamená, že mi lhal?!“

„Znovu opakuji, že u vašeho jednání jsem nebyla a vše podstatné je v našich obchodních podmínkách.“

„Takže vám je jedno, pokud vaši obchodní zástupci klientům lžou?!“

„Naposledy opakuji, že vše je v našich obchodních podmínkách. Skutečně vám radím vyčkat, pane Hofmanne, během příštího týdne vám peníze zašleme. Je to tedy vše, nebo vám můžu ještě nějak pomoci?“

Zasyčel pozdrav a vymáčkl telefon. Kráva jedna, zamumlal vztekle, mluví se mnou jako s nějakým idiotem! Nervózně si prohrábl vlasy a rozhlédl se kolem. Stál uprostřed velkého mraveniště, v cestě těm, co do banky přinášeli své peníze, a jiným, co s nimi zase odcházeli. Sevřel se mu žaludek, ale trvalo to jen chvíli a zanedlouho bylo po všem. Vydal se k zastávce a tam ztěžka dopadl na lavičku. Zívl a opřel si hlavu o skleněnou stěnu. Zavřel oči. Autobus přijel za pár minut, ale on nenastoupil. Musel by z lavičky vstát a to se mu nechtělo. Však přijede další, řekl si. Na chvíli dokonce usnul.

10

„No tak fajn,“ řekl netrpělivě doktor, „uznejme, že když to záleží jen na jednom člověku, jako v tom tenise, tak to asi uhlídat nejde. Ale co třeba fotbal, kde je v mužstvu jedenáct lidí? Neříkejte, že se někdo takhle na výsledku domluví se všema?“

„Nebuďte naivní, doktore. Někdy stačí podmáznout brankáře, jindy kapitána… A někdy nic takového ani není nutné, protože si to každý umí spočítat.“

„Co tím myslíte?“

„No přece to, že každý ví, o co jde, takže jakékoli domlouvání je úplně zbytečné. Vezměte si třeba mistrovství Evropy v Portugalsku, 2004, jak tam naši tehdy tak zářili. Pamatujete?“

„No jistě, Nedvěd, Baroš, Poborský… Nemyslete, že jsem byl v lihu pořád, jsou i věci, na které si vzpomínám.“

„Fajn. Takže, v jedné skupině tam tehdy proti sobě hráli Italové, Dáni, Švédové a Bulhaři. Jenže Taliáni si to postupně sami posrali tak, že v tom posledním mači s Bulhary mohli vyhrát třeba o sto gólů, ale pokud by souběžně hraný zápas Švédsko–Dánsko skončil remízou aspoň 2:2 nebo vyšší, tak Bulhaři a Italové se pakují domů, zatímco Švédové i Dáni postupují dál. Pochybuju, že tehdy někdo něco domlouval. Každý, co byl v tu chvíli na hřišti, musel mít jasno. Takže nakonec sice Taliáni Bulhary samozřejmě porazili, ale Švédové s Dány, jaké překvapení, 2:2. V televizi na to koukaly desítky milionů lidí v přímém přenosu, Italové si stěžovali, že si Seveřani všechno domluvili, ale co kdo mohl bez důkazů dělat? Sázkovky už předem srazily kurzy na remízu na minimum, protože to fakt bylo každému víceméně jasné. A víte, co na tom všem bylo nejkouzelnější?“

„Povídejte.“

„Že tak prskali a dožadovali se fair play přístupu zrovna Italové, protože konkrétně jejich fotbal je jeden velký švindl. Už tam bylo tolik průserů, vyšetřovali jak hráče, tak všelijaké bafuňáře, fůru jich různě potrestali, ale je to bez konce. A do toho Buffon, co chytá za Juventus i v reprezentaci, během vyšetřování jedné z těch kauz řekne, že na dohodnuté remíze není přece nic špatného, protože dva zranění jsou lepší než jeden mrtvý. Ale evidentně se mu to líbí jen někdy, ten zápas Švéďáků s Dány tím rozhodně nemyslel.“

„Tak to ale bývá, ne?“

„To asi jo, ale když už chcete měřit dvojím metrem, tak se holt musíte smířit s tím, že na vás někdy vyjde ten kratší konec.“

„Vážně sranda,“ odvětil doktor, „ovšem z globálního pohledu, co pak ten chudák sázkař?“

„No, možná teď řeknu něco, co vám asi vonět nebude, ale… Zrovna s takovými pohnutkami, jako že obě mužstva se chtějí někde zachránit nebo někam postoupit, by počítat měl, když není úplný idiot. Daleko horší jsou domluvy, které odhadnout ani nemůže. A k tomu nemusíte chodit nikam ven, stačí se podívat na vlastní dvorek.“

„Příklad?“

„Příklad? Raději to ani nechtějte vědět, doktore,“ zasmál se Hofmann, ale pak pokračoval.

„Tak třeba naše druhá liga, ročník 1999/2000. Tohle vám klidně vysypu z rukávu, protože zrovna tehdy mě nějak napadlo, že kašlu na domluvené zápasy v cizině a budu se starat jen o ty naše. Že to sice taky asi není zrovna kolikrát košer, ale aspoň mám o lize a mužstvech daleko víc informací a můžu si to pak líp vyhodnotit. No debil, no.“

„Bez komentáře,“ ušklíbl se doktor.

„Sakra, tak chcete to slyšet, nebo ne?“

„Ale jasně, pardon,“ zvedl doktor se smíchem omluvně ruce.

„Fajn. Takže podzim 99, odehrálo se tehdy už jedenáct kol, všechno většinou podle předpokladů a bez nějakých větších excesů. Sem tam sice nějaký nečekaný výsledek, ale pořád ještě jakž takž v normě. Pak je ovšem kolo dvanácté a v něm na sebe mimo jiné narazí tehdy čtvrtý Most, který do té doby prohrál jen jednou, a Xaverov, který je třetí od konce a pomalu dvakrát víc gólů dostal, než dal.

Hraje se navíc v Mostě, takže kurz na to, že by snad Xaverov mohl zvítězit, je 10 : 1. Zatím tomu rozumíte?“

„No jistě, pokračujte.“

„Souběžně s tím se hraje další zápas, Plzeň proti Frýdku-Místku. Plzeň je v tu dobu třetí, prohrála z těch jedenácti mačů taky jen jednou, zatímco Frýdek-Místek je beznadějně na posledním místě, a taky tam až do konce sezóny vydrží. Na to, že by v Plzni vyhrál, je kurz 12 : 1. Takže kdyby nějaký šílenec, který fotbalu vůbec, ale vůbec nerozumí, vsadil oba tyhle zápasy na jeden tiket, vyjde mu kurz 120 : 1, což znamená, že za tu svou vsazenou tisícovku, nebo kolik by dal, jich dostane zpátky 120. Doufám, že mě pořád ještě stíháte, doktore.“

„Zatím v pohodě.“

„Ovšem jak říkám, to by vsadil jen blázen, že jo? Že by jeden z těch dvou outsiderů vyhrál, to by se ještě nějakou nešťastnou souhrou náhod stát mohlo. Ale oba? Naprostá fikce.“

„No a?“

„No a nakonec výsledky. Most–Xaverov 0:2, Plzeň s Frýdkem-Místkem 0:1.“ Doktor na Hofmanna několik vteřin mlčky zíral.

„Děláte si srandu?“ zeptal se pak.

„Ani omylem. Od dalšího kola si pak zase všichni jeli to svoje, Plzeň a Most dál většinou vyhrávali, přičemž Plzeň v tom ročníku dokonce skončila druhá, zatímco Xaverov zůstal asi třetí nebo čtvrtý od konce. O Frýdku-Místku už jsem vám říkal, ten se z posledního místa nevyhrabal nikdy a za celý rok nakonec vyhrál z třiceti zápasů čtyřikrát, z toho venku jen jednou, právě v Plzni. Stačí vám to takhle?“

„Sakra, neříkejte, že to nikomu nebylo divné? To přece…“ Doktor hledal slova, ale ne a ne je najít.

„Co vám k tomu mám říct? Slyšel jsem pak pověsti, že si na tu souběžnou prohru bafuňáři Plzně a Mostu vsadili přes prostředníky pořádný balík, mluvilo se dokonce o statisících a milionech. Z výhry pak měli mít zajištěné fungování svých klubů na roky dopředu a do kapes všem taky určitě zbylo. Ale to jsou jen řeči, kdo by tomu věřil, že jo?“

„Zrovna mně se tomu věřit nechce,“ kroutil dál hlavou doktor.

„Jak říkám, třeba jsou to jen pověsti. Ale já si to pamatuju, jako by to bylo včera, a věřím, že kdybyste moc chtěl, tak v dnešní době googlové ty tehdejší výsledky určitě někde vyhrabete. Každopádně, od toho víkendu už si v sázkových kancelářích stanovili podmínku, že pokud člověk chtěl vsadit zápas druhé ligy, musel na tiket zařadit ještě minimálně další dva. Takže ti na zázraky taky asi nevěřili.“

„Teda, vždycky když jsem o tomhle četl v novinách, tak jsem si neuměl pořádně představit, jak to vlastně funguje. A teď si říkám, že jste mi to radši ani neměl povídat. Když člověk vidí kolem sebe všechny ty levárny a podvody, tak se občas potřebuje podívat na něco, co má jasná pravidla, kde zvítězí ten rychlejší a tak. A nakonec zjistí, že ani v tom pitomém sportu to není o nic lepší.“ Hofmann se zasmál.

„Na to já říkám, že to už je rozumnější chodit do divadla. Tam z vás aspoň nikdo nedělá vola. Od začátku víte, jak to s tou Desdemonou nebo kým dopadne, dostanete to, za co si zaplatíte. Jdete na drama, takže se nemůže stát, že uvidíte frašku. Kdežto třeba ve fotbale vás to potká kdykoli. V divadle víte, kdo to zrežíroval. Ve fotbale? Zaplacení hráči? Nebo rozhodčí, který v tom má zase své zájmy? Nikdy nevíte, na čem doopravdy jste. Kolikrát je to normální organizovaný zločin.“

„To myslíte v nadsázce?“

„Ale vůbec ne, prostě klasika. Živí se tím celé gangy, u nás snad zatím ještě ne, ale třeba na Balkáně nebo i v Německu… O té Itálii ani nemluvě. Prostě si zaháčkují třeba zrovna rozhodčího, buďto po dobrém, tak, že ho zaplatí, nebo i po zlém, když na něj najdou nějakou špínu, možností je fůra. A ten pak píská, jak je potřeba, žádný problém.“

„No dobře, rozhodčí přece nějak zápas ovlivnit může, ale když nějaké mužstvo nastřílí těch gólů víc, tak prostě vyhraje, ne? A kdyby se rozkrájel, tak to někdy nevyjde tak, jak je v plánu. Jestli nějakému mužstvu pomůže třemi penaltami, musí to přece všem dojít.“

„Ale doktore,“ řekl unaveně Hofmann, „už jsem vám to přece vysvětloval. Jsme v internetové době, dneska můžete vsadit prakticky na cokoliv, na každý zápas jsou desítky různých možností. Kdy padne první gól, které mužstvo udělá víc faulů, kdo bude mít víc ofsajdů… A pak třeba taky na to, jestli nějaký hráč vyfasuje červenou kartu. A to ovlivní právě jen rozhodčí.“

Doktor se poškrabal ve strništi na hlavě.

„Logicky mi z toho vyplývá,“ řekl pak, „že čím víc toho člověk ví, tím spíš by se do nějakého sázení vůbec neměl pouštět. Kolik zápasů je takových, co nejsou nějak domluvené? Padesát procent? Čtyřicet?“ Hofmann pokrčil rameny.

„To je právě ono. Taková věc nejde ani odhadnout. Jenže o to je pak sladší každá výhra, víte?“

„Myslíte tím, když vyhrajete nejen proto, že jste všechno správně natipoval, ale když jste navíc proplul tady těmi podfukářskými nástrahami?“

„Jo, asi tak nějak,“ zívl. Bylo to zvláštní, ale debata na tohle téma ho začala nějak zmáhat.

„Jaký je váš nejkrásnější zážitek ze sázení?“ zeptal se najednou doktor, jako by si jeho rozpoložení všiml.

„Nejkrásnější zážitek?“

„Ano, nějaký fakt super výsledek, co vám vyšel. Nebo třeba i nejvyšší výhra. Prostě něco, co si budete vždycky pamatovat.“

„O tom ani nemusím moc přemýšlet,“ pousmál se Hofmann. „Finále Ligy mistrů v květnu 1999, Bayern Mnichov proti Manchesteru United. Jako většina lidí i já tehdy věřil, že vyhraje Manchester, a taky jsem to vsadil. Jenže je pátá minuta, Mario Basler kope trestňák a Bayern vede jedna nula. Totální šok! Manchester pak celý zápas buší do německé obrany jak slepý do vrat, ale ani za boha z toho nic není. Germáni si pomalu jdou pro pohár, už je devadesátá minuta a rozhodčí ještě tři nastavuje kvůli střídání a tak. A pak to přijde, devadesátá první minuta a Sheringham vyrovnává. Němčouři jsou jak opaření, takovou dobu to drželi a pak tohle. Jenže to není všechno, o dvě minuty později, jen pár vteřin před koncem, tam do chumlu ve vápně vlítne Solskjær, takový rezavý trpaslík, co byl v Manchesteru asi deset let a celou tu dobu tam jen někoho střídal, a ze tří kroků napálí balon pod břevno. Devadesát tisíc lidí na stadionu v transu, Germáni brečí na trávníku a sázkaři z celé Evropy vytahují z odpadkových košů zmačkané tikety, které tam chvíli předtím vyhodili. Ten pocit prostě nejde popsat, doktore, to byste musel zažít.“

„No, pár emocionálně vypjatých chvilek už mám v životě taky za sebou, co si budeme povídat, takže možná že nějakou představu mám. Tak jo, a teď mi řekněte naopak něco o prohrách.“

„O prohrách?“

„Ano. Třeba to, které jsou nejhorší.“

„Ale doktore, to se na to díváte úplně špatně. Nejhorší na celém tomhle průseru přece nejsou prohry, ale naopak výhry,“ řekl Hofmann.

„Tomu nerozumím.“

„No říkám, že horší než prohry jsou výhry. Ty vás totiž dostávají hloub a hloub do všech těch sraček.“

„Pořád nechápu, jak to myslíte, Adame. Vždyť přece o tu výhru vám jde, ne? Tak co je špatně?“

„Jo, o výhru mi jde, jenže… Víte, kdyby člověk pořád prohrával, tak mu hodně brzo dojde, že vlastně stojí u kanálu, do kterého jen hází peníze. Jenže tím, že mu občas taky něco vyjde, se udržuje v kole. A čím dál víc se upíná k té jedné jediné obrovské ráně, která prostě musí někdy přijít a díky níž bude za vodou. Jenže ona ta rána skoro nikdy nepřijde, zato se občas přišourá pár takových malých záblesků, které nic neřeší, jen tu naději dokola přiživují. A právě ty záblesky jsou ta největší zrada, víte? Je několik lidí, profíků, kteří jsou schopní se sázením živit. Ti ovšem na žádnou takovouhle velkou ránu nečekají, naopak, pracují systematicky a vydělávají spíš po troškách, ale dlouhodobě. Jenže takhle to můžete dělat, jen když jste jakžtakž zabezpečený a nějaký výpadek vás nezruinuje, protože máte rezervu. A zrovna tohle nikdy nebyl můj případ.“

Table of Contents

PROLOG