Obsah

- 1. díl

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 2. díl

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 3. díl

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- Epilog

- Fikce a skutečnost

- Poděkování

- Výběr použité literatury

Ulrike Schweikert

NEMOCNICE CHARITÉ

Průlom a odhodlání

IKAR

Copyright © 2019 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © 2018 HAUPTMANN & KOMPANIE, Werbeagentur, Zürich

Jacket illustration © Collaboration JS / Arcangel

Innenseite vorne: akg-images, hinten: Peter Palm, Berlin

Translation © 2022 by Jana Zoubková

ISBN 978-80-249-4838-6

Věnuji Susi, Berndovi, Marice a Janině Reinertovým

a svému milovanému muži Petru Speemannovi

Bojko

„CHirurgická a porodnická klinika královské nemocnice Charité se pozvolna dostaly do stavu, který naprosto neodpovídá současným požadavkům na nemocniční zařízení a studenti se v nich nemají možnost dozvědět, jak má takové zařízení vypadat.“

Hlas proslulého patologa a sociálního politika se bez problémů nesl velkým sálem, v němž se shromáždili zástupci pruské poslanecké sněmovny.

Rudolf Virchow přejížděl pohledem zvolené zástupce lidu. Stále to byl muž impozantního zjevu, za kulatými brýlemi jasný zrak, pěstěný mohutný bílý plnovous, avšak na vysokém čele se nyní rýsovaly vrásky prozrazující starost. Ačkoliv už překročil sedmdesátku, držel se pozoruhodně zpříma a ani v nejmenším nepomýšlel na to, že by rezignoval na svou funkci vedoucího Patologického institutu.

„Stav královské nemocnice Charité jako vzdělávací instituce pruských vojenských lékařů je prostě ostudný a univerzitní kliniky od svého založení před více než osmdesáti lety už dávno ztratily krok s vývojem moderní medicíny. Co se musí stát, aby král a jeho ministři konečně nahlédli, že tento slepenec nouzových staveb, které neustále přibývají, musí skončit? V časech hospodářského úpadku, kdy se životní podmínky dělníků drasticky zhoršily, potřebujeme velkorysé moderní zařízení. Jen se podívejte na nemocnice ve Friedrichshainu nebo Moabitu, které tvoří pavilony. Stav královské nemocnice Charité je oproti nim ostudný! Co se musí stát, aby odpovědní činitelé konečně jednali?“

Novostavba komplexu moderních klinik Charité by stála deset milionů zlatých marek podle propočtů ministerstva, pod nějž spadala lékařská péče. Císař se dosud neodvážil vydat tolik peněz. Tihle sociální politikové situaci dramatizují jako vždycky! Zatím všechno fungovalo docela dobře.

To si mohl císař Vilém II. namlouvat až do léta, kdy se z Braniborska začala do císařského hlavního města šířit další epidemie cholery. V Hamburku si už epidemie, proti níž neexistovala účinná léčba, vyžádala osm tisíc lidských životů. Ožily vzpomínky na poslední vel-

ké epidemie v Berlíně v letech 1831 a 1866. Všichni byli zajedno, že tohle se nesmí opakovat, ale jak zabránit blížící se epidemii? Jak nemocné rychle a účinně izolovat, aby se obyvatelstvo ochránilo před nákazou?

O určující roli nedostatečné hygieny a znečištěné vody při šíření nemoci už si nikdo nedělal iluze. Proto městští zastupitelé a magistrát požadovali od pruské vlády peníze, aby se mohla realizovat naléhavě nutná „sanitárně policejní opatření“. A sociální demokraté odmítli schválenou sumu tři sta tisíc marek jako zcela nedostatečnou.

V novinách Vorwärts vyzval lékař Ignaz Zadek berlínské dělníky k akci. Ve spolupráci se sanitárními jednotkami měli dobrovolní pomocníci v berlínských továrnách a obytných domech, ale také v nemocnicích vypátrat a zveřejnit špatné poměry. Kromě toho se v novinách sociální demokracie detailně rozebíral nedůstojný stav panující v královské nemocnici Charité – což, jak autoři doufali, vedlo k bouřlivému rozhořčení.

Vydavatel Německého lékařského týdeníku napsal: Charité je komplex starých budov, jejichž stav je zcela nevhodný a hygienická zařízení přes občasné záplatování přímo odsouzeníhodná.

Zapojily se i nemocenské pokladny a společně se sanitární komisí vyzvaly k bojkotu Charité. V prosinci 1893 došlo k masovým protestům berlínských dělníků, stěžovali si na přeplněné nemocniční pokoje, zastaralé sanitární zařízení, špatně vyškolený ošetřovatelský personál a kasárenského ducha, který v nemocnici stále vládne.

Došlo k nezvyklému spojenectví, ministr Althoff, který zastupoval konzervativní monarchisty, a sociální demokrat doktor Zadek usilovali společně s Virchowem a mnoha dalšími lékaři, aby se postavila nová Charité.

„V jednotlivých odděleních Charité je situace jako ve věznici,“ hřímal Zadek. „Především na venerickém oddělení se s pacientkami jedná jako se zločinci!“

Ministr Althoff přednesl před oběma komorami zemského sněmu návrh zákona o nové výstavbě Charité tak strhujícím způsobem, že na výstavbu byla nakonec schválená celková částka deseti milionů marek. Rovněž císař souhlasil, aby se v roce 1897 začalo s novou výstavbou v Charité.

Postupně se strhávala stará křídla budov a místo nich rostly do výšky neogotické cihlové stavby. V první dokončené budově se nacházel Patologický institut profesora Virchowa a důstojné místo zde rovněž našlo muzeum sbírky preparátů, kterou profesor budoval desítky let. Poté získala novou budovu psychiatrická klinika a dětská klinika ředitele Heubnera.

Když ministr Althoff povolal v roce 1902 do vedení II. lékařské kliniky internistu profesora Friedricha Krause, musel se nový šéf přechodně smířit s prostory umístěnými ve staré trojkřídlé budově, takzvané Nové Charité na severní straně areálu. Přesto s jeho příchodem nastaly nové časy. Jen několik měsíců po nástupu se Friedrich Kraus rozhodl, že jedno z míst pro volontéry přidělí ženě. Bylo to naprosté novum a šance pro lékařku Rahel Hirschovou z Frankfurtu nad Mohanem, která se v Charité zapsala do dějin lékařství.

1. díl

•

Průlom

1. kapitola

1903

Slečna doktorka

Za okny vagonu ubíhala krajina. Když se upřeně dívala před sebe, obrysy se proměnily v zelené a žluté pruhy. Začal už podzim, listí se zbarvovalo. Vířilo ve větru stejně jako myšlenky v její hlavě.

Jede do Berlína na své první místo jako lékařka! Ještě tomu nedokázala pořádně uvěřit. Tolik let... a nyní se měl její sen stát skutečností.

Doktorka Rahel Hirschová.

Její děda, proslulý rabín Samson Raphael Hirsch, který zemřel ve stejném roce 1888 jako oba poslední císaři, by na ni dnes byl pyšný,

to věděla. Učenost pro něj byla nejvyšší ctností – u mužů i u žen.

Rok po jeho smrti Rahel složila ve Wiesbadenu učitelské zkoušky a začala vyučovat na Vyšší dívčí škole izraelitského náboženského společenství ve Frankfurtu nad Mohanem, kterou děda založil a poté ji vedl její otec.

Ale také otec Mendel Hirsch už zemřel. Zažil ještě první dva roky Rahelina studia medicíny a povzbuzoval ji v jejích neobvyklých plánech. Bez jeho podpory by nikdy nemohla v Curychu studovat. Curych – ještě před pár lety byla tamější univerzita jediná, kde mohly ženy studovat. Mezitím se Spolková rada rozhodla, že i v Německu připustí ženy ke složení státní zkoušky v oboru lékařství, ovšem jednotlivé země si dávaly se zavedením tohoto ustanovení do praxe na čas. Především Berlín, který bránu univerzity pro ženy dosud neotevřel. Bádensko a Alsasko-Lotrinsko byly první země ochotné tuto novinku zavést. Proto Rahel pokračovala ve studiu medicíny ve Štrasburku a studia tam úspěšně zakončila dizertační prací.

Odvrátila pohled od ubíhající krajiny venku, otevřela tašku a vytáhla z ní knížku vázanou v kůži vínově červené barvy. Poslední zápisky udělala minulou noc ve spartánském ubytování, než mohla pokračovat v cestě.

Srdce mi bije o překot. Slyším, jak mi buší v uších. Snažím se představit si, co se děje v mém těle. Srdce se prudce smršťuje a rychleji než obvykle pohání krev v cévách. Ale odkud ten hukot v hlavě? Můžu tok krve vnímat mozkem?

Myšlenky mi zalétají zpátky do Curychu a Štrasburku, k mým profesorům, kteří mě toho tolik naučili, ke studentům, s nimiž jsem se setkávala v anatomickém sále, v kurzu preparace nebo v přednáškovém sále při operacích…

Vlak zastavil, dveře kupé se otevřely a mladá dívka, mohlo jí být sedmnáct osmnáct, se zeptala, jestli je místo u okna naproti Rahel vol-

né. Rahel vstala a pomohla jí uložit kufr do zavazadlového prostoru. Dívčin kufr byl výrazně těžší než její.

„Děkuji,“ řekla dívka bez dechu a natáhla ruku. „Johanna Hermannová,“ představila se. „Teď spolu zřejmě strávíme pár hodin.“

Rahel se dívčinu zápalu usmála. „Rahel Hirschová,“ odpověděla. Málem podlehla pokušení představit se jako doktorka Rahel Hirschová.

Dveře kupé se znovu otevřely a vešel starší muž v dokonale padnoucí uniformě. Pohlédl na obě ženy a usedl na místo, které mu od žen umožňovalo odstup. Rahel a Johanna se posadily. Zatímco Rahel uložila deník zase do tašky, důstojník rozevřel noviny a skryl se za potištěnými stranami.

Rahel pohlédla na dívku naproti sobě, která se nervózně vrtěla na sedadle. Byla hezká, blond vlasy měla spletené do copů a ty po stranách pečlivě stočené jako šnek. Měla úzký obličej a světlemodré oči. Růžová pleť zdůrazňovala její mládí. Šaty, které měla na sobě, byly jednoduchého střihu, ale ušité z kvalitní látky. Rahel usoudila, že nepochází z chudé rodiny už podle toho, že cestuje druhou třídou.

Johanna vytáhla z tašky knihu, rozevřela ji a sklonila se nad ní. Zdálo se však, že se moc nesoustředí. Netrpělivě listovala dopředu a dozadu a potom knihu s povzdechem zavřela. Rahel zachytila název knihy a užasle konstatovala, že je to kniha o aritmetice a geometrii. Oči obou žen se setkaly.

„Měla bych cestu vlakem využít k učení, ale jsem příliš rozrušená,“ pravila Johanna. „Jedu k tetě do Berlína,“ prozradila. „V Karlsruhe jsem chodila do nově zřízeného gymnaziálního kurzu pro dívky a nyní budu jako externí studentka skládat maturitu na královském Luisině gymnáziu!“

Zpoza novin se ozvalo pohrdavé odfrknutí, které obě ženy úmyslně ignorovaly.

Rahel pogratulovala své viditelně nadšené spolucestující. „A jak budete pokračovat dál?“ zeptala se a povzbudivě na ni pohlédla.

„Budu bydlet u tety a studovat na soukromé škole učitelství,“ odpověděla s patrnou hrdostí. „Nechci učit jen malé děti. Ráda bych později vyučovala chemii a matematiku i starší dívky.“

„Jste ctižádostivá, to se mi libí, ale musíte získat povolení k výuce na vyšším stupni. To nebude snadné,“ obávala se Rahel. „Zatím jsou na vyšších stupních učitelé a ředitelé pouze muži, že?“

„Já vím,“ reagovala Johanna s povzdechem. „Znáte Helenu Langovou? Je to přítelkyně mé tety a neúnavně se zasazuje o vyšší vzdělání pro dívky. Ona a její spolubojovnice dosáhly toho, že ministerstvo zavedlo zkoušky pro řídící učitelky. Musím ovšem nejdřív několik let pracovat jako učitelka na základním stupni, potom absolvovat určité kurzy na univerzitě a složit zkoušku ze dvou předmětů. Cílem je, aby vyšší dívčí školy mohly vést i ženy!“

„To bude dlouhá cesta,“ poznamenala Rahel, „ale jestli o to budete dál usilovat s takovým nadšením, jistě se vám všechno podaří.“

Po Johannině tváři se rozlil šťastný úsměv, ale potom pokrčila rameny. „Paní Langová tvrdí, že ministerstvo to ženám úmyslně ztěžuje, protože nechce ohrozit nadvládu ředitelů a řídících učitelů. Říká, že rozpočet pro chlapecké školy je pořád ještě padesátkrát vyšší než pro vzdělání dívek. To je taková nespravedlnost!“

Za novinami se zase ozvalo zabručení. Důstojník zřejmě považoval tuto politiku za správnou.

„Ráda věřím, že je za tím tahle strategie,“ souhlasila Rahel. „Sama jsem dřív ve Frankfurtu učila na soukromé škole, protože to jinak nebylo možné.“

„A proč jste učit přestala?“ vyhrkla Johanna a v hlase bylo patrné zklamání.

„Protože jsem měla ještě jiné plány. Odešla jsem do Švýcarska studovat medicínu a nyní jedu do Berlína. Nastupuju na své první místo jako lékařka.“

Johanna na ni koukala s otevřenou pusou. „Panebože, to je fantastické! Jsem ohromená. Takže jste doktorka Rahel Hirschová!“

Její obdiv dělal Rahel dobře. Pro důstojníka to ale už bylo příliš. Nechal noviny klesnout a přísně na obě ženy pohlédl.

„Kde máš ženu?‘ zeptal se Pán Abraháma, a ten odpověděl: ‚Sára je v obydlí, Pane. To je její úděl.‘ Tak to bylo a bude to tak i nadále! Na základě potřeby ženské psyché být milována se muž zvláště hodí k tomu, aby vyučoval na dívčí škole. Ženatý učitel vychovává dívky k ušlechtilé ženskosti, místo aby je kazil neužitečnými myšlenkami. A ještě k tomu lékařka!“ Jeho hluboké pobouření bylo téměř hmatatelné.

„Už dávno nežijeme v Abrahámových dobách,“ rozhořčila se Johanna. „Ženy v uplynulých letech mnohokrát dokázaly, že mají inteligenci a schopnosti studovat jakýkoliv obor a vzdělávat se pro jakékoliv povolání.“

„Ano? A co přijde jako další? Úřední správa nebo dokonce vlá-

da? To by odporovalo naší ústavě, kdyby byli muži podřízeni ženě! Žádný muž se ctí v těle by nevyučoval na dívčí škole, kterou by vedla žena!“

Johanna se demonstrativně odvrátila od důstojníka, který zase dotčeně zmizel za svými novinami.

Obě ženy si vyměnily pohled, Johanna poté zavedla hovor na politicky méně ožehavý terén.

„A to všechno vám umožnili rodiče?“ zeptala se Johanna Rahel. „Můj otec se nedočkal syna. Myslím, že proto je přístupnější přáním mým a mé sestry. Máte sourozence?“

Rahel se potutelně usmála. „Ano, mám skvělou rodinu. Ano, mám hodně sourozenců. Doma ve Frankfurtu nás bylo jedenáct.“

Johanna překvapeně vydechla.

„Devět děvčat a dva chlapci. Oba bratři také vystudovali medicínu. Ale já jsem nejdřív absolvovala učitelský seminář ve Wiesbadenu.“

„A potom jste mohla taky studovat medicínu? Vaši rodiče musí být ale velmi zámožní,“ ujelo jí, ale okamžitě se za tuto nevhodnou poznámku omluvila.

„Máte pravdu, dařilo se nám vždycky dobře. Přesto si myslím, že to byla především zásluha mého dědy, byl to proslulý rabín, a mého otce, který vzdělání dívek rovněž považoval za důležité. Oba jsou už bohužel mrtví. Rozhodně nás dcery nevychovávali jen k tomu, abychom se staly dobrými manželkami a matkami. V dětství jsem měla víc svobody než většina děvčat. Mnoho let jsem si mohla s bratry a jejich kamarády hrát a řádit venku.“

Rahel se opřela a očividně si užívala vzpomínky na krásnou dobu.

„To se tak krásně poslouchá,“ vydechla Johanna toužebně.

Rahel přikývla. „A nesmím zapomenout na maminku! Ta byla vždy nejdůležitější osobou v naší rodině, nejen proto, že se starala o nás děti. Starala se o všechno. Otec byl laskavý učenec, ředitel školy, také se zabýval náboženskými spisy a nechtěl být zatěžován každodenními problémy.“

„Chápu, co myslíte. Rozuměla jste si se všemi sourozenci stejně?

Já se se svou sestrou hodně hádala.“

„U nás se vždycky utvářela různá spojenectví,“ odpověděla Rahel s úsměvem. „Někdy jsme se spojovaly s bratry, někdy proti nim, ale nejbližší mi byla vždycky Theresa, o dva roky starší sestra. Jsme si velmi podobné. Theresa už léta učí ve škole, kde jsem působila i já a kterou můj otec vedl až do své smrti.“

Na chvíli se odmlčely a hleděly z okna na ubíhající krajinu. Johanna zase otevřela učebnici matematiky a pohroužila se do studia.

•

Berlín!

Rahel vyšla z nádraží a s kufrem v ruce se užasle zastavila. Vedle ní zastavila drožka a drožkář se k ní sklonil.

„Kampak potřebujete, slečinko?“

Rahel se otočila a ukázala na ceduli, kde stálo Postupimské nádraží.

„Je tohle berlínské nádraží, že?“

Drožkář se zasmál. „Jste v Berlíně, slečinko, to je pravda, ale máme tu deset nádraží. Můžete si vybrat. Tak kam chcete jet?“ zeptal se znovu.

„Do Charité,“ odpověděla.

„Aha, zdravotní sestřička,“ reagoval drožkář s pokývnutím.

„Ne, lékařka,“ namítla Rahel a vystrčila bradu.

Muž se nevěřícně zasmál. A řekl jí cenu.

Rahel se zamyslela. Matka jí sice dala peníze, ale musí s nimi šetřit. Hlavně proto, že jako volontérka nebude dostávat plat. Ale protože bude v Charité bydlet a stravovat se, doufala, že s rodinnými úsporami vydrží tak dlouho, dokud nebude jednou sama vydělávat.

„Jak daleko je to do Charité?“ otázala se.

„Hodně daleko. S kufrem to neujdete.“

„Existuje nějaká levnější možnost, jak bych se tam dostala jinak než drožkou?“ zeptala se statečně, i když jí to bylo trapné.

Drožkář se bouchl do prsou. „No ovšem, Berlín je moderní město. Je tady nejen starej koňskej omnibus. Po celým městě teď jezdí tramvaj, elektrická, po kolejích! A na větší vzdálenosti se postavily cihlový náspy a po týhle dráze jezdí vlaky. A pod kolejemi jsou útulný hospůdky, to vám řeknu. A taky máme městskou železnici, ta projíždí městem dlouhým tunelem. Ale tou se do Charité nedostanete, ta jezdí jen do Charlottenburgu. Nejlevnější je koňskej omnibus, jízda stojí pět feniků,“ uvedl ještě. „Támhle za rohem na něj můžete počkat, pak se zeptejte, kde máte přestoupit.“

Rahel srdečně poděkovala a popřála drožkáři hezký den a hodně zákazníků. Potom šla s kufrem v ruce na stanici omnibusu.

Během jízdy v ní vzrůstalo napětí. Jak fascinující město! Dívala se z okna a žasla nad přepychovými budovami, které po obou stranách lemovaly široké třídy. Nejdříve jeli po Lipské třídě ke Spittelmarktu, potom podél kanálu na sever. Neustále křížili tramvajové koleje. Kromě obyčejných vozů kupců a řemeslníků byly vidět i elegantní soukromé kočáry. A samozřejmě automobily. Všude se rozléhal rachot a troubení a pak zase kolem zvolna klusajících koní prosvištěl lesklý automobil. Červené, černé a tmavězelené kapoty se blyštěly v podzimním slunci. Mraky benzinových výparů halily cestující omnibusu a dráždily je ke kašli. To není zdravé, pomyslela si Rahel. Po pravé straně uviděla císařský zámek. Za ním se zvedala k nebi kupole berlínského dómu.

Když zabočili na třídu lemovanou alejí lip, provoz ještě zhoustl. Rahel se divila, jak všechna ta různá vozidla můžou jet, aniž by na sebe narážela. Na jedné živé křižovatce viděla policistu, který ukazoval, jakým směrem mají vozidla právě jet.

„Třída Unter der Linden,“ řekl najednou muž, který seděl za ní a teď se k ní sklonil. „Vy nejste odsud, že? Už jste někdy byla v Berlíně?“

Důvěrnost neznámého muže Rahel překvapila. Otočila se k němu, zdál se jí milý a bezelstný, a tak odpověděla, že je v Berlíně poprvé.

Pán hned začal jmenovat všechny budovy, které míjeli. „Působivé, že? Tamhle je Zbrojnice. A vedle ní ta budova se sloupy je Nová strážnice. Na protější straně vidíte Operu, A tady na naší straně je bývalý Princův palác, ten poněkud odsazený za kovanou mříží. Už dlouho je to hlavní budova univerzity, brzy oslaví stoleté výročí. Moderní výzkumný chrám pro nesčetné disciplíny,“ nadšeně vykládal neznámý spolucestující.

Ne ovšem tak moderní, aby zde mohly skládat zkoušky studentky, pomyslela si Rahel.

Na rohu Friedrichstraße musela přestoupit. Zdvořile se rozloučila se svým průvodcem a nastoupila do dalšího omnibusu, který ji dopravil až před bránu královské nemocnice Charité. Doktorka Rahel Hirschová konečně dospěla do cíle svých dlouhodobých tužeb.

•

říjen 1903

Moje milovaná sestro Thereso,

dojela jsem v pořádku do Berlína. Tolik dojmů na mě útočilo už jen cestou městem do Charité! Ach, jak ráda bych ti popsala všechny ty skvostné ulice a paláce! Na jedné z nejkrásnějších tříd Unter den Linden je univerzita, která se dosud brání přijímat studentky. Jak dobře víš… Ženy nemohou víc než navštívit jako host několik přednášek, a ani to všichni profesoři neumožňují. Právě na lékařské fakultě někteří profesoři vykazují tak jako dřív ženské posluchačky z přednáškového sálu.

Ale chci ti poreferovat o Charité, nemocnice na mě velmi zapůsobila. Areál je obrovský a je obehnaný zdí a na více místech se pilně staví. První nové neogotické budovy s fasádami z pálených cihel dávají tušit, jak bude areál jednou vypadat. Bohužel je klinika pro interní medicínu dosud umístěná ve staré trojkřídlé budově. A zrovna ta se kuriózně nazývá Nová Charité. Ošetřovatelský personál a asistenti bydlí v pokojích pod střechou.

Lékaři jsou vlastně v protějším křídle, ale mně přidělili pokojík v té části, kde bydlí sestry diakonky. Ty mají jako já malý pokoj každá pro sebe, zatímco ošetřovatelé a ošetřovatelky jsou ubytované ve vícelůžkových pokojích.

Můj pokoj je velmi skromně zařízený. Je tu postel, noční stolek, komoda a menší stůl. Ten stojí pod oknem, které vede do vnitřního dvora. Ale poprvé je to mé vlastní království, o něž se nemusím s nikým dělit! Koupelna je na konci chodby.

Snažila jsem se tu zařídit, jak nejlépe to šlo. Rodinná fotografie, kterou nechala maminka udělat loni, stojí na nočním stolku, vedle ní otcova. Stůl jsem pokryla damaškovým ubrusem, který jsi pro mě s takovým úsilím vyšila, na něm stojí malý stříbrný svícen, který mi maminka darovala na rozloučenou.

Milá Thereso, po těch krásných letních týdnech moc postrádám tebe, maminku a ostatní sourozence.

Je už hodně pozdě a vlastně bych dávno měla spát, ale jsem tak neklidná. Zítra se seznámím s ředitelem a kolegy. Přiznávám, že jsem z toho trochu nervózní. Jak hezké by bylo, kdybys teď seděla vedle mě, milá sestro, a dodávala mi odvahu. Jsem přece jen první lékařka, která bude v Charité pracovat. Myšlenky mi zabíhají do Curychu a Štrasburku. Ve Švýcarsku byli profesoři i studenti už léta zvyklí stýkat se se studujícími ženami. Ve Štrasburku na mě naopak často zírali a musela jsem spolknout lecjakou posměšnou poznámku. Tam, Thereso, ještě na studentky zvyklí nebyli. Nicméně i tam se k nám někteří mladí muži chovali vstřícně – což pak často vedlo k tomu, že se nám dvořili. Tím více jsme my ženy musely dbát na to, abychom se chovaly bezvadně…

Teď ale není čas na staré historky. Napjatě očekávám zítřek, kdy začnu pracovat na II. lékařské klinice!

Srdečně tě objímám!

Nezapomeň ode mě pozdravovat maminku a všechny ostatní a brzy mi napiš!

Tvoje sestra Rahel

2. kapitola

1903

Barbara Schubertová

Barbara se zastavila a založila si ruce v bok. Potlačila zasténání, které se jí dralo přes rty. Byla unavená. Nohy ji bolely tak, jako by dnes aspoň třikrát obešla celý Berlín. Tedy tolik toho nenachodila, ale stačilo to. Přesto zatnula zuby a nezamířila k Marleninu bytu, kde od té doby, co před dvěma lety přišla do Berlína, bydlela s tetou a jejím synem Franzem. Franzovi bylo dvacet, o rok víc než jí, a vycházeli spolu dobře.

Barbara zas jednou hledala práci, tak jako mnozí, kteří přišli z venkova do Berlína. Byla už téměř na všech adresách, které jí Marlen a sousedi doporučili, ale nikde ji nevzali, ačkoliv byla šikovná šička a pracovala rychle. Nijak jí to nepomohlo. O místo v továrně na prádlo za Štětínským nádražím nepřišla vlastní vinou. Firma, jak se říkalo, utrpěla v poslední době ztráty, proto musela propustit dvacet dělnic. Každá z nich si teď asi může nohy uchodit při hledání nového místa. Tak jako ona. V Berlíně prostě moc lidí hledá práci. Každé volné místo se okamžitě obsadí a desítky hledajících zklamaně a znaveně odcházejí s prázdnou.

Barbara se třásla zimou a zastavila se před dokonale vyleštěnou výlohou, za níž zářilo do podzimního stmívání světlo křišťálového lustru. Prohlížela si elegantní šaty, kabáty a kostýmy naaranžované za sklem. Podzimní móda v tmavě červených nebo přírodních odstínech z jemných vlněných látek s kožešinovými límci byla právě velmi žádaná. Marlen možná ušila některé z těchto šatů, které zde nabízeli za cenu, jež obnášela roční plat. Barbara vzdychla. Viděla svou tetu, jak hodinu za hodinou sedí s ohnutými zády u šicího stroje, který nebyl ještě splacený. Marlen pracovala pro firmu Hurwitz & syn. Sešívala díly střižené krejčovským mistrem, lemovala okraje, přišívala knoflíky, prýmky a spony. Za jedny šaty dostávala pár feniků, takže když měla dobrý týden, přišla si na šest sedm marek – pokud ovšem pilně pracovala dvanáct hodin denně.

V hlavní budově konfekčních mistrů firmy Hurwitz & syn na náměstí Hausvogteiplatz vznikaly návrhy, tam se také určovaly barvy a látky, pak se zakázky zadávaly různým krejčím. Tito mistři nastříhali jednotlivé díly a předali je armádě domácích šiček, Marlen byla jedna z nich. Mnohé ženy měly malé děti, což je nutilo vzít práci doma. Marlen se šitím začala, když Franz ještě chodil do školy a mladší dcerka dosud nevyrostla z plínek. Tehdy ještě žil Josef.

Barbara ho nepoznala, ale podle toho, jak o něm Marlen mluvila, musel být dobrý manžel, dokud ve slévárně Borsigovy továrny v Moabitu nepřišel k úrazu při transportu roztaveného železa. S těžkými popáleninami odvezli Josefa do Charité, kde za velkých bolestí za několik dní skonal v Marlenině náručí.

Peníze z pozůstalostního fondu, který založil ještě Albert Borsig, stačily sotva na pohřeb a první měsíce po Josefově smrti. Od té doby byla Marlen s oběma dětmi odkázaná pouze na sebe.

Ten rok ji opustilo štěstí, jak pořád říkala. Protože jen o něco později dostala dcerka Ida vysoké horečky. Ani jí nedokázali v Charité pomoct a Marlen krátce po svých třicátých narozeninách ztratila i svou malou dcerku. Měla radost, když její neteř Barbara přijela nakolik let poté do Berlína a nastěhovala se k ní a Franzovi do bytu. Také proto, že Barbara platila část nájmu a Marlen už nebyla nucená brát na byt cizí nocležníky. Jako mnohé další byty v šedivých činžácích dělnické čtvrti tvořil Marlenin byt jeden pokoj, který se dal vytápět, a komora bez topení. Záchod pro nájemníky byl dole na dvoře. Nájemníků bylo čtyřicet a o záchod se dělili ženy i muži.

Barbara se konečně odtrhla od výlohy. Musí jít dál, nesmí to vzdát! Kdyby nenašla práci, mohli by přijít o byt. Zítra je 1. října, jeden ze dvou dnů v roce, kdy museli vyrovnat nájem. Pokud by nezaplatili, ocitli by se v armádě Berlíňanů, kteří v těchto dnech s kárkami a pytli se svými věcmi na ramenou procházeli dělnickými čtvrtěmi a hledali ještě levnější bydlení. Někteří se nastěhovali do nových obytných bloků, které vyrůstaly všude na okraji Berlína. Čerstvě vymalované byty byly, ale dosud vlhké. A ti, co hledali přístřeší, se do nich nastěhovali, aby pobytem v něm byt vysušili, což některým podlomilo zdraví. Samozřejmě mohli zůstat jen tak dlouho, dokud byt nevyschl. Poté se dal mnohem dráž pronajmout lépe vydělávajícím zájemcům.

Marlen často říkala, že by se do takového bytu nenastěhovala, příliš se bála tuberkulózy a zápalu plic. Prostě by nesnesla, kdyby ztratila dalšího člena rodiny.

Jen co se Barbara otočila, skleněné dveře módního obchodu se s cinkáním otevřely a ven vyšla mladá dáma. Barbara viděla kabát lemovaný kožešinou, bohatě zdobený klobouk, ruce v rukavičkách. Takhle elegantně oblečená nikdy nebudu, pomyslela si a uhladila si obnošený kabát. Barbařiny šaty byly šedivé a příliš velké, ale měla hezkou postavu, ženské boky a jiskrné modré oči. Dlouhé blond vlasy nosila svázané do uzlu, z něhož se občas uvolnil pramínek, který se drze kroutil na čele...

Vítr ve studených poryvech vál ulicemi. Barbara měla hlad a žízeň a toužila po teplých kamnech, k nimž by si mohla natáhnout nohy. Ale ještě měla něco v úmyslu. Dočetla se, že v Charité hledají pradleny. Třeba bude mít dnes přece jen štěstí. Odhodlaným krokem se vydala na cestu, až se jí po levici objevila dlouhá rovná zeď Charité. Barbara zabočila do Hannoverské ulice. Tam byl vedle Chemického institutu univerzity její cíl. Šedivá budova, z níž se otevřenými okny valila k podzimnímu nebi pára.

Představená prádelny královské nemocnice Charité paní Küferová byla statná žena s bohatými šedivými vlasy, které se jí draly zpod čepce. Nebyla větší než Barbara, měla šedivé oči a červené tváře, avšak pevně sevřené rty varovaly, že není radno ji podceňovat. Barbara tušila, že prádelnu vede přísně a nepřipustí žádnou nedbalost.

Paní Küferová se posadila za flekatý psací stůl a pozorně četla Barbařina doporučení.

„Takže u nás by to bylo čtvrté místo, na které byste za dva roky nastoupila,“ poznamenala.

„Nebyla to moje chyba, že mě propustili,“ vyhrkla Barbara.

„To netvrdím,“ odsekla představená. „Ale v takových papírech nebývá vždycky celá pravda. Existují muži a ženy, kteří pilně pracují, a pak takoví, kteří víc mluví, pobuřují, a dokonce volají po odborech. To přináší jen nepříjemnosti, které já tady v prádelně nestrpím.“

„Já jsem pilná a práce se nebojím,“ odpověděla pevným hlasem Barbara a vydržela pohled šedých očí.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel vysoký muž v uniformě. Představená vstala.

„To je uchazečka?“ zeptal se.

„Ano, pane řediteli,“ pronesla paní Küferová.

Muž si Barbaru prohlédl. Potom se usmál. „Zdá se mi schopná. A navíc je hezká.“

Rty paní Küferové se ještě víc zúžily.

„Jestli tedy nemluví nic proti jejímu přijetí, tak jí to místo dejte, paní Küferová.“

Barbara nevěděla, jestli náhoda, která přivedla zrovna v tuto chvíli ředitele dovnitř, je její štěstí, a skoro se bála na představenou podívat. Ale když ta přikývla, pocítila velkou úlevu.

„Ne, nic takového není, pane řediteli. Zítra může začít.“

„Dobrá, paní Küferová, tak sepište smlouvu a ať ji slečna…?“

„Schubertová. Barbara Schubertová,“ pospíšila si s odpovědí Barbara.

„Ať ji slečna Schubertová podepíše.“ Načež se rozloučil a odešel.

Paní Küferová vydala zvuk, který připomínal zaskučení, ale potom se jí tvář uvolnila. Natáhla k Barbaře ruku. „Tak vás u nás vítám, slečno Schubertová. Začínáme ráno v šest. Přesně!“

3. kapitola

1903

II. lékařská klinika

Rahel se zhluboka nadechla a zaklepala na dveře. Uvnitř bylo ticho.

„Jdete ke mně?“ uslyšela za sebou zvučný hlas.

Trhla sebou a otočila se. Spatřila muže v dlouhém, světlešedém kabátě a měkkém klobouku na hlavě, který jí s úsměvem hleděl přímo do očí. Nebyl vyšší než ona, měl široký nos a v bradce už první šedivé vousy. Sňal klobouk a naznačil úklonu.

„Předpokládám, že jste slečna Rahel Hirschová?“ řekl a podal jí ruku.

„Ano,“ přitakala a nabízenou ruku přijala.

Teplý, pevný stisk.

„Vy jste...?“

Nenechal ji domluvit. „Friedrich Kraus, ano, doktor, profesor a už téměř rok ředitel II. lékařské kliniky Charité pro vnitřní medicínu. Jste tu brzo.“

„Nechtěla jsem se hned první den opozdit,“ odpověděla.

„Jen první den?“

„Ne, ovšemže ne,“ reagovala Rahel rychle. Teprve potom si všimla jeho šibalského úsměvu a pobaveně přimhouřených očí, kolem nichž měl vějířky drobných vrásek.

Profesor Kraus nedal najevo, jestli si všiml jejích rozpaků. Otevřel dveře své kanceláře a vybídl ji, aby vešla. „Slečno Hirschová – doktorko Hirschová!“ opravil se. „Je mi potěšením přivítat vás jako volontérku v Charité.“

„Je mi ctí, že jste projevil takovou důvěru a zaměstnal mě jako asistentku,“ odpověděla Rahel vážně.

„Myslíte proto, že jste žena?“ Ředitel Kraus mávl rukou, pověsil si kabát a usedl za psací stůl z tmavého dřeva.

„Časy se prostě mění. Posaďte se. Skvěle jste obstála při závěrečných zkouškách a ve vašem dosavadním životopisu je patrná vytrvalost, ctižádost, inteligence a píle. Jsem přesvědčen, že sem patříte.“

Rahel sklopila oči. „Děkuji, pane řediteli.“

„Podívejte se na mě!“ Předklonil se a přimhouřenýma očima na ni pozorně hleděl. „Víte, kde se nacházíte? Královská Charité je nejen proslulá nemocnice, kde došlo k mnoha průkopnickým objevům v medicíně. Je rovněž místem, kde se dosud vzdělávají vojenští lékaři. Toho si musíte být vědomá, slečno Hirschová. Je tu sice stále více civilních asistentů a ředitelů, jako jsem já, kteří přišli zvenku a nenastoupili vojenskou dráhu, ale vojáci tu jsou, řekněme, velmi přítomní. Někteří z nich uznávají jen vojenskou hodnost a velmi neochotně akceptují lékařskou hierarchii. Proto vám radím, nenechte se příliš oslnit uniformami se zlatými knoflíky. Budete to mít někdy těžké, protože jste nejen civilní asistent, ale navíc žena. Ale pamatujte si, že já jsem ředitel II. lékařské kliniky, jsem váš představený. Když narazíte na jakékoliv těžkosti, přijďte za mnou. A pokud půjde o problémy, které jsou mimo mou kompetenci, proberu je s generálním ředitelem, doktorem Schaperem. Ale vy jste podřízená jen mně a já vám vždycky dopřeju sluchu.“

Rahel polkla. „Děkuji vám. Povedu to v patrnosti.“

Kraus se zase pohodlně opřel v křesle a levou rukou si pohladil melírovanou bradku. „Dovolte, abych vám vyprávěl o jedné příhodě,“ začal. „Ještě jsem tu nebyl dlouho, když jsem jednoho ze svých volontérů pověřil vědeckou prací a přidělil mu na pokusy místnost na klinice. Místnost patřila k oddělení jednoho mého lékařského asistenta. Říkejme mu štábní lékař S. Ten do laboratoře nakráčel a zakázal mému volontérovi, aby dál pokračoval v pokusech v jeho místnosti. Takže jsem panu štábnímu lékaři připomněl, že ředitelem této kliniky jsem já. Načež se štábní lékař hlásil jako nemocný, což je v armádě oficiální způsob jak ohlásit stížnost. Kromě toho si na mě stěžoval na vojenském úřadě.“

„To je troufalé,“ ujelo Rahel. „Jak jste reagoval?“

„Abych tu věc jednou provždy vyjasnil, promluvil jsem si se Schaperem a řekl mu, že podám výpověď, jestli nebude S. během následujících čtyřiadvaceti hodin přeložen.“

„Zkouška moci,“ poznamenala Rahel.

Kraus přikývl. „Ano. A jak vidíte, jsem pořád tady. Od té doby se už nikdo ze štábních lékařů nepokusil o nějakou provokaci. Zapamatujte si to, slečno Hirschová! I vy musíte hned od začátku stanovit hranice. Pokud to sama nedokážete, přijďte za mnou. Já jsem vás zaměstnal a za svým rozhodnutím si stojím.“

Rahel vstala a stiskla řediteli ruku. „Děkuji vám za důvěru, kterou mi projevujete, Budu tvrdě pracovat a nezklamu vás.“

Ředitel Kraus se usmál. „O tom jsem přesvědčený. A teď vám ukážu kliniku.“

•

Rahel následovala profesora Krause po odděleních II. lékařské kliniky.

„Nebyli jsme bohužel mezi prvními šťastlivci, kterým přidělili novou budovu,“ ušklíbl se. „Mnozí říkají takzvané Nové Charité, na níž dnes nic nového nebo moderního není, Věznice. Při příchodu jste si jistě povšimla, proč taková přezdívka asi vznikla. Od roku 1836 se zde nic neinovovalo. Je tedy nanejvýš naléhavé, abychom získali pro kliniku novostavbu!“

Prováděl Rahel sály, kde leželi nemocní se srdečními chorobami nebo horečnatým onemocněním. V jiné místnosti se léčili nemocní s vředy nebo ledvinovými kameny. A muži a ženy měli samozřejmě oddělené pokoje. V ženských sálech viděla Rahel, že ošetřovatelky jsou převážně diakonky. Byly známé tím, že se o pacientky starají velice obětavě. V mužských odděleních viděla ošetřovatele, kteří mluvili drsně, ale i zdravotní sestry v modrobílých pruhovaných stejnokrojích Charité.

„Naši pacienti si právem stěžují na přeplněné sály a nedostatečná sanitární zařízení. A my lékaři zase na příliš malé laboratoře, kde lze dělat výzkum jen ve velmi omezeném rozsahu. Vy jste se zabývala krevním cukrem, že slečno Hirschová?“

„Ano, moje dizertace byla malým příspěvkem k velkému tajemství glykolýzy.“ Rahel se plaše usmála, ale vycítila profesorův zájem a povzbuzená pokračovala: „Dělala jsem nesčetné pokusy s tkáněmi jater a slinivky břišní, abych zjistila, co je příčinou ubývání cukru v krvi. Jaterní buňky cukr v jistém roztoku odbourávají. Toto odbourávání se nápadně zvyšuje, když se přidá kousek pankreatu. Samotná tkáň slinivky břišní však nemá na koncentraci cukru vliv. Musí tedy v těle produkovat něco, co se dostane do jater a tam se cukr rozkládá. Pokud této hádance nepřijdeme na kloub, nezjistíme příčinu diabetu ani proč tito pacienti vylučují sladkou moč.“

Kraus přikývl. „Četl jsem vaši doktorskou práci. Je velmi zajímavá. Promovala jste u mého váženého učitele Hofmeistra. On je nejlepší odborník na fyziologickou chemii.“

Rahel napadlo, že téhle okolnosti zřejmě vděčí za místo na Krausově klinice. Profesor Hofmeister napsal pár přátelských řádek, které očividně splnily účel.

Ředitel Kraus sdělil Rahel o každém pacientovi nejdůležitější informace, aniž se podíval do podkladů nebo jen pohlédl na tabulku se jménem pacienta a vyznačenou křivkou teploty, která visela na každé posteli. Když vyšli z posledního sálu, vizita už skončila, takže většinu asistentů zastihli u výzkumné práce v laboratořích.

Laboratoře byly ovšem spíše komory, tak byly malé, a rovněž vybavení vyhlíželo dost staromódně. Profesor Kraus jí představil své asistenty: „Tohle jsou pánové doktor Steyer, doktor Mohr a doktor Böninger. Můj vážený první asistent Umber k mé lítosti z Charité před nedávnem odešel, převzal v Altoně interní oddělení. Bohužel s sebou vzal také asistenta Theodora Brugsche.“

Rahel podala všem ruku a snažila se zapamatovat si jejich jména a oblast výzkumu. Usmívala se, ale muži se tvářili neutrálně, a když už si myslela, že vidí nějakou reakci, byl to spíš údiv, nebo dokonce odmítání. Bylo jasné, že pro ni nebude lehké získat důvěru kolegů. Právě v Berlíně byla lékařka dosud exotickou bytostí, které se nevěřilo.

Z laboratoří pokračovali s profesorem dál. Na chodbě potkali dva mladé lékaře, kteří byli v Charité noví stejně jako Rahel. „Julius Citron a Gustav von Bergmann, syn našeho slavného profesora Ernsta von Bergmann, ředitele Chirurgické univerzitní kliniky v Ziegelstraße,“ představil oba profesor.

Ernst von Bergmann – tohle jméno Rahel znala. Proslulý lékař zavedl aseptickou léčbu ran a udělal si jméno operacemi mozku. Kromě toho předsedal slavné Berlínské lékařské společnosti, která se každou středu večer scházela v Ziegelstraße na přednáškách o nejnovějších výsledcích lékařského výzkumu.

Rahel si na chvíli představila, že by právě tam stála na pódiu a napjatě naslouchajícím lékařům přednášela o výsledcích svého výzkumu. Kdyby to tak ještě mohl zažít její děda! Jak hrdý by byl na svou vnučku.

„Doktorko Hirschová, podívejte, kdo zabloudil na mou kliniku,“ zvolal náhle profesor Kraus. „Milý Brugschi, jak se máte v Altoně? A co vaše práce?“

Muž v civilních šatech k nim přistoupil a srdečně se na profesora usmál. Vypadal dobře, byl vysoký a štíhlý, obličej hladce oholený, tvář s příjemnými mužnými rysy. Možná vzbuzoval sympatie svým úsměvem a srdečným pohledem. Oba muži si potřásli rukou.

„Mám se skvěle, profesore Krausi,“ reagoval Brugsch. „V Altoně máme na oddělení méně starých lidí. Jsou to spíše mladí a silní přístavní dělníci. Zajímavé případy, v tuhle chvíli hodně zánětů plic, ale také alkoholická deliria, protože v chladném ročním období se dá venku u vody pracovat jen s velkými dávkami útěchy, jak nazývají nažloutlou pálenku. Kromě toho tam máme případy kloubního revmatismu, což zřejmě také souvisí se studeným vlhkým klimatem v přístavu.“

Brugsch se na bývalého šéfa znovu usmál, potom pohlédl na Rahel. Viděla v jeho očích otázku, ale než mohla reagovat, ředitel Kraus je představil.

„Doktorka Rahel Hirschová,“ opakoval Brugsch a dlouho jí třásl rukou. „To je ale překvapení, lékařka na volontérském místě v Charité? Skoro lituji, že jsem odsud odešel.“

Pokouší se s ní snad flirtovat? S tím neměla Rahel žádné zkušenosti. Kromě toho se jí něco takového zdálo v přítomnosti ředitele nanejvýš nevhodné. V rozpacích sklopila oči.

Ale Brugsche to nezastavilo. „Gratuluji vám k vašemu místu, protože tady jste se dostala k jednomu z největších lékařů naší doby.“

„Lichotníku!“ bránil se Kraus, ale očividně mu to nebylo nepříjemné.

„Je to pravda,“ zdůraznil Brugsch.

Rahel na doktora Brugsche kradmo pohlédla. Milý mladý muž. Určitě mladší než ona, je mu tak pětadvacet. Zřejmě začal studovat hned po maturitě a nemusel jako ona ztrácet čas s jiným vzděláním.

„Čemu vděčíme za tu čest, že jste nás přijel navštívit?“ zeptal se ředitel.

„Zapomněl jsem tady některé podklady, které potřebuju pro své pokusy v Altoně. A bohužel už nevím, kde jsem je nechal,“ reagoval Brugsch a znovu se odzbrojujícím způsobem usmál.

Profesor zahučel cosi o pořádku a disciplíně.

„Mohu vám nějak pomoct?“ vyhrkla Rahel a sama sobě se podivila.

Opět ten hřejivý úsměv, při kterém mu jiskřily oči. „To budu moc rád. Jsou to šedozelené desky a na nich je mé jméno. Další volné listy papíru jsem zřejmě umístil do tmavě modrých desek.“

„Dobrá,“ pronesl Kraus, „tak kolegovi Brugschovi pomozte. Ale připravte se na to, slečno Hirschová, že to bude chvíli trvat.“ Na okamžik se zamyslel. „Poté můžete pro dnešek skončit. Ale varuji vás, dnešek bude na dlouhou dobu jediný den, kdy vám práce skončí tak brzy. Kladu velký důraz na to, aby mí asistenti kromě svých denních povinností usilovně pracovali i na svých výzkumných projektech. Dávám jim při tom volnou ruku. Buďte hodně zvědavá!“

Rahel přikývla. „Těším se na obojí, na pacienty i na výzkum,“ řekla upřímně.

Ředitel se rozloučil a Rahel následovala mladého doktora Brugsche do malé místnosti přeplněné stohy papírů, knihami a deskami se spisy.

„Obávám se, že moje podklady skončily tady,“ řekl Brugsch. „V mé bývalé laboratoři už rozhodně nejsou.“

Rahel se divila, co ji to popadlo, že mu nabídla pomoc. Vůbec se tady nevyznala a jistě by pro ni bylo přínosnější, kdyby si od profesora Krause nechala vysvětlit svou práci s pacienty. Ale už pomoc nabídla a nemohla ji vzít zpět, protože by to bylo nezdvořilé.

„Začněte tamhle na té polici, já to proberu tady,“ navrhl Brugsch.

Rahel vytahovala jedny desky po druhých. Aby přerušila ticho, které nastalo, zeptala se Brugsche: „Jakým výzkumům se v Altoně věnujete?“

„Zabývám se vylučováním močových kyselin a fermentů rozkládajících tuk v žaludku a ve střevech. Také se zabývám změnami látkové výměny v těle vlivem extrémního hladu. Rovněž chci dál zkoumat funkci slinivky břišní.“

„Já jsem promovala prací o odbourávání cukru v játrech pod vlivem slinivky břišní,“ reagovala hned Rahel a už se ponořili do odborného rozhovoru.

Rahel cítila štěstí. Ano, přesně o tomhle snila. Hovořit s kolegy o vědeckém výzkumu. Objasnit své stanovisko, vyslechnout protějšek, zhodnotit jeho argumentaci a potom odborně fundovaně reagovat, co by se mělo otestovat.

Brugschovi zřejmě vůbec nevadilo, že mluví se ženou. Naopak měla dojem, že s ní jedná jako se sobě rovným. A to jí dělalo moc dobře. Jaká škoda, že z Charité odešel. S ním byl mohla bez problémů spolupracovat...

Pak náhle držela v ruce modré desky s listy popsanými poznámkami a čísly. „Mohly by to být tyto?“ obrátila se na Brugsche a podala mu je.

„Vy jste poklad. Teď už zbývá najít jen ty šedozelené desky. Ale podívejte, tamhle nahoře, to by mohly být ony.“ Přitáhl k polici žebřík a vylezl nahoru. „Mám je,“ zvolal. „Šlo to rychleji, než jsem čekal.“

Rahel ztratila pojem o čase, avšak když vyšli z místnosti bez oken, viděla, že slunce už zapadlo. Společně vyšli z nemocnice do chladného podzimního dne.

„Virchowův odkaz!“ prohlásil Brugsch s obdivem, když mířili k novému Patologickému institutu, kde bylo i muzeum.

Rahel by moc ráda slavného patologa poznala, ale v loňském roce nečekaně zemřel v důsledku pádu. Při vystupování z tramvaje si zlomil krček stehenní kosti.

„Znal jste ho?“ zeptala se Brugsche.

Přikývl. „Ano, poznal jsem ho už jako školák, když jsem jednou večer provázel otce. Virchow se mě zeptal, co čtu v latině a taky na gramatiku.“

„A jak jste obstál?“

„Hrozně! Velice jsem se před slavným tajným radou styděl. Řekl mému otci, že dnešní žáci jsou méně vzdělaní a málo se učí latinsky.“

Rahel se zasmála.

Brugsch se taky rozesmál. „Potom jsem při hodinách latiny dával větší pozor. Bohužel to nebylo naposled, co jsem se před ním blamoval. Když jsem chodil na jeho přednášky, měl jsem k tomu ještě dost příležitostí.“

„Měl jste ho rád, že?“ nadhodila Rachel.

„Měl jsem ho rád, bál se ho a obdivoval,“ doplnil Brugsch. „Byl to skutečně výjimečný člověk.“

Mezi naskládanými cihlami a hromadami písku mířili směrem k dětské klinice profesora Heubnera, která už byla v provozu, ačkoliv všechny stavební práce nebyly ještě dokončené.

„Doufám kvůli profesoru Krausovi, že budova pro jeho novou kliniku se brzy postaví a bude se moct přestěhovat. Pak bude mít konečně dostatek prostoru pro výzkum a samozřejmě pro pokoje pacientů a také pro koupelny, aby to odpovídalo dnešním požadavkům.“

Došli k bráně, Brugsch se zastavil a otočil se k Rahel.

„Těšilo mě, že jsem vás poznal, doktorko Hirschová.“

Rahel stiskla nabízenou ruku. „Děkuji vám. Kompliment mohu jen opakovat. Škoda, že jste z Charité odešel.“

„Ano, škoda,“ přikývl a mrkl na ni. Potom se otočil a zmizel ve tmě.

4. kapitola

1903

Marlen

Barbara vyšla po schodech do čtvrtého patra. Navzdory pozdní hodině běhaly po chodbách s křikem děti, muži hromovali, ženy se rozčilovaly. Ve vzduchu se na schodišti vznášely výpary vařeného zelí a dušené zeleniny. Tak jako byly trakty domů tím omšelejší, čím dál byly od domů s fasádami do hlavní ulice, která byla jediná krásná, i dvory byly hlouběji do nitra temnější a menší. V Berlíně nebyly výjimkou tři až čtyři vnitřní dvory.

Rovněž se lišila jednotlivá patra. V prvních patrech byly obvykle byty s kuchyní a několika pokoji. Směrem nahoru a dolů ke sklepům byly byty menší. Pod střechou bývalo v létě nesnesitelné horko a v zimě tam táhlo, ale v suterénních bytech to bylo ještě horší, nikdy totiž úplně nevyschly. Byla tu cítit zatuchlina a plíseň a jejich obyvatelé měli často plicní choroby.

Barbara bydlela s Marlen a Franzem severně od Oranienburské brány, ovšem v dělnických čtvrtích ve Weddingu, Luisenstadtu nebo ve Friedrichshainu to určitě nevypadalo lépe. A ještě ubožejší bylo asi bydlení severně od Alexandrova náměstí, ve čtvrti zvané Scheunenviertel, kde žili nejchudší lidé z celého města, a taky tu bylo nejvíce prostitutek, tisíce jich po nocích lovily na ulicích zákazníky.

Barbara otevřela dveře. „Marlen?“

V bytě byla tma, což bylo zvláštní. Barbara rozsvítila lampu a viděla, že Marlenin šicí stroj je na svém místě na stole. Nastříhané kusy látek byly přehozené přes stoličku. Na stole ležely knoflíky, cívky nití a další potřeby, které potřebovala k práci, ale Marlen nikde.

Barbara šla ke kamnům. Byla studená. Zmateně se zamračila. Za normálních okolností by Marlen už dávno zatopila a uvařila večeři, ale kromě hromádky zeleniny, kterou nakrájela už ráno, nebylo po večeři ani památky. Barbara se kousala do rtů. Doma nebyl ani Franz, což ovšem nebylo nic neobvyklého. V tuhle dobu asi sedí s kamarády v hospodě. Podívala se na zavřené dveře pokojíku, kde s Marlen spávaly. Franz se musel spokojit s pohovkou pod oknem většího pokoje. Barbara váhavě pootevřela dveře. Slabý svit lampy z předního pokoje padl na zkroucenou postavu v posteli s přikrývkou přetaženou přes hlavu.

„Marlen? Co je ti?“ Než mohla Barbara vejít dovnitř, teta ji neobvykle ostře zarazila. „Nechoď sem. Není mi dobře. Můžeš něco uvařit pro Franze a pro sebe?“

Barbara váhavě stála. „Samozřejmě. Ale co ty? Ty nechceš nic jíst, Marlen?“

„Ne, není mi dobře,“ zopakovala Marlen.

„Co je ti? Je ti zle od žaludku? Máš horečku?“ Barbara přelétla očima hromadu střižených dílů, které se ještě musely sešít a odevzdat. Jestli je tetě špatně, bude to muset ušít přes noc sama… A přitom musí být ráno přesně v šest v prádelně!

I když Marlen nemůže za to, jak jí je, Barbara pocítila nával hněvu. Byla vyčerpaná po celodenním hledání práce a potřebovala se vyspat. Na druhou stranu Marlenin výdělek nutně potřebují. Jestli ta ztratí práci, budou na tom bídně jako předtím. Mzda v prádelně určitě nebude stačit na nájem a všechno ostatní. A na Franze nebylo spolehnutí. Momentálně sice měl práci, ale většinou nebyl ochotný se rovným dílem podílet na výdajích domácnosti. Marlen byla příliš laskavá, aby mu to vyčítala. Byl to její syn, jediný, kdo jí z rodiny zbyl. A pak už jen neteř Barbara.

Nemá smysl nad tím hloubat. Barbara nechala dveře do komůrky otevřené a zatopila v kamnech. Potom na ně postavila hrnec vody a hodila do ní nakrájenou zeleninu a pár kostí se zbytky masa. Náhle si uvědomila, že musí říct Marlen o svém úspěchu.

„Musím ti něco říct,“ začala hlasitě, aby ji teta slyšela. „Dostala jsem práci. Zítra začínám v prádelně Charité. Mám tam i šít, když bude třeba opravit prádlo.“

„To je dobře,“ ozvala se Marlen bez velkého nadšení.

Barbara zase musela potlačit nával hněvu. Málem si uchodila nohy, aby našla práci. Projevit trochu radosti by teta mohla.

Je jí opravdu tak zle? Je to něco vážného? Musí do nemocnice? A pomůžou jí tam? Po všem, co dosud slyšela, neměla o lékařích v Charité moc dobré mínění. Ale jestli je Marlen nemocná, musí se o ni postarat. Kromě toho měla tetu ráda jako vlastní mámu nebo sestru, má jí taky za co děkovat.

Barbara oloupala brambory, nakrájela je na kostičky a hodila do vody. Pak prudce odložila vařečku a vzala lampu. Je jedno, jaká nemoc Marlen zchvátila. Ale určitě je jí opravdu zle, když se takhle chová. Nemůže ji nechat jen tak ležet. Postará se o ni.

„Ne!“ vykřikla Marlen zděšeně.

Barbara nejistě zírala na zachumlanou postavu.

„Běž pryč!“ vyhrkla Marlen, ale Barbara se posadila na postel a energicky jí stáhla přikrývku z tváře.

„Neumíš si…,“ začala, ale vtom vykřikla. „Panebože, co se ti stalo?“ Nevěřícně zírala na Marlenin zřízený obličej. Takhle nějak vypadal Franz loni, když se v hospodě popral se studenty.

Sáhla Marlen na ruce, viděla, že má roztrhané rukávy a ruce samou špínu a krev.

„Spadla jsem ze schodů,“ vysvětlila Marlen a vyhnula se Barbařině pohledu.

„Ty bys mi snad takhle mizernou výmluvu uvěřila?“ reagovala Barbara tvrdě. Marlen vyhrkly slzy z očí a stékaly jí po poraněné tváři.

„Nebyl to Franz, že ne?“

„Ne! Ovšemže ne!“ vykřikla Marlen pobouřeně.

Barbara vstala, a dřív než Marlen pochopila, co má v úmyslu, jedním trhnutím z ní stáhla přikrývku. Marlen vykřikla a Barbara strnula zděšením.

Marlen zavzlykala a zase se zachumlala pod deku, ale její neteř už viděla dost, aby pochopila. Sukni měla roztrženou, na nohou přitažených k tělu špínu a krev.

Barbara cítila, jak jí podklesla kolena. Padla znovu na postel. „Kdo to byl? Kdo ti to udělal?“

Marlen si cípem přikrývky utřela tvář. „Jak to můžu vědět?“ zašeptala ochraptěle. „Copak si myslíš, že ty chlapy znám?“

„Chlapy? To jich bylo víc?“ šeptla Barbara.

„Dva byli,“ zasyčela Marlen s odporem.

„Nepoznalas je?“

Marlen zavrtěla hlavou. „Byla už tma,“ odpověděla, ale Barbaře se zdálo, že lže.

„Musíme jít na policii. Ohlásit to.“

„Proč?“ vydechla Marlen. „Myslíš, že to něco změní?“‘

„Ne, to ne. Ale přece chceš, aby byli potrestaný, ne?“

Marlen si zakryla tvář rukama. „Na strážnici mi to beztak neuvěří.“ Asi pro ni bylo nesnesitelné pomyšlení, že by o své hanbě vyprávěla nějakému policistovi.

Barbara ji objala. „Víš co? Ohřeju vodu a připravím ti vanu. Svlékneš se a umyješ. V čistých šatech se hned budeš cítit líp.“

Chvíli trvalo, než bylo v zinkové vaně dost teplé vody. Barbara do ní dala uschlé květy heřmánku, snad zabrání tomu, aby se rány zanítily. Když si Marlen opatrně sedla do vany, tvář se jí stáhla bolestí a ve vodě se objevily tmavé skvrny. Barbara sbalila její šaty do uzlu a strčila je do kouta vedle kamen. Potom přinesla čisté prádlo, punčochy a tetiny šaty a všechno položila s ručníkem na pohovku. Klekla si vedle vany a začala Marlen jemně umývat záda, na nichž byly patrné modřiny. Marlen tiše sténala, ale seděla zpříma a nechala neteř, aby ji umyla.

•

Blízké věžní hodiny odbíjely šest, když Barbara vcházela otevřenou mřížovou bránou na dvůr. Očividně byla jedna z posledních žen, které se hrnuly do prádelny.

„Barbaro, na slovíčko!“ Paní Küferová se tvářila přísně. „Když se řekne, že začínáme v šest, znamená to, že v šest musíš být na svém místě!“ Očividně se rozhodla Barbaře nadále tykat.

„Promiňte, paní Küferová,“ omluvila se Barbara a potlačila nevoli. „Já ale nevím, kde je moje pracovní místo!“

Paní Küferová na ni upřela oči a zamyslela. se. „Pojď se mnou, uvidíme, kde je tě potřeba. Momentálně máme třicet čtyři pradlen a šiček. Kromě inspektora je tu zaměstnaný topič, opravář kotlů a hlídač.“

Barbara ji následovala po různých prostorách, v nichž ženy pilně pracovaly.

„Prádlo dostáváme jednou týdně,“ vysvětlovala jí představená. „Každé oddělení je dává do označených uzavřených pytlů. Potom se spočítá a rozděluje, záleží na látce a míře zašpinění. Málo zašpiněné přijde hned na praní, silně zašpiněné se namáčí s kilem sody ve velkých kádích, které vidíš tady. Na dobu až dvacet čtyři hodin. Přitom se musí dávat pozor na to, z kterého je oddělení! Prádlo z kožní kliniky nebo z oddělení svrabu se okamžitě vyváří, na to se používá prudký proud páry. Tohle nikdy nezapomeň! Prádlo od krve nebo hnisu se namáčí s dvojnásobnou dávkou bělicího prostředku.“

Barbara přikyvovala. Ohromily ji všechny ty pracovní kroky, které se musely dodržovat. Doufám, že všechno zvládnu, pomyslela si. Potom přešly do další místnosti. Tady stálo osm obrovských praček, každá měla dva bubny. První z nich už běžely. Z rachotících praček unikala bílá pára. A na konci místnosti stály po obou stranách tři odstředivky.

„Můžeš zůstat rovnou tady a pomoct při plnění praček. A až se vypere první várka, přenese se do odstředivek k vyždímání. A teď do práce!“

Barbara se připojila ke dvěma ženám, které nakládaly do pračky odmočená prostěradla. Jmenovaly se Ella a Sofie a nebyly starší než ona. Společně naplnily všechny pračky. Ella Barbaře vysvětlila, jaké prací prostředky se k jaké várce prádla dávají. A Sofie jí ukázala nádrže na bělení s denaturovanou solí pro prádlo potřísněné krví a hnisem.

Už brzy ráno bylo v prádelně nesnesitelné horko a vlhko. Barbara se potila po celém těle.

Když doběhla první pračka, přenesly ženy mokré prádlo v koších a naložily je do odstředivek. Pokud na jejich šatech zůstalo ještě nepropocené suché místo, tak při nakládání prádla do obrovských odstředivek už suché nebylo. Voda Barbaře kapala z lemu sukně. Hluk a vibrace odstředivek přehlušovaly rachot praček. Po patnácti minutách byla první várka hotová a odstředěné prádlo se odnášelo do vedlejší místnosti, kde se mandlovalo. Tváře žen u horkého mandlu hořely, vedro tady bylo snad ještě větší. Barbara se dívala, jak ženy prostěradla uhlazují a nechávají je projet mezi válci. Pro jiné kusy prádla, které se nedaly snadno uhladit, byl speciální sušicí aparát. Jemnější kousky žehlily dvě ženy ručně. Barbara se vrátila do místnosti s pračkami. Dávala nepříjemně páchnoucí prádlo do praček a zároveň poslouchala Sofii, která jí popisovala různé prací programy.

„Tohle prádlo bylo namočené celý den a noc. Teď se předpere. Na to máme tyhle čtyři kbelíky. Je v nich roztok, který zbyl po namáčení. K tomu se přidá padesát gramů mýdla z palmového oleje a sto padesát gramů tetrapolu. Prádlo se teď musí dvacet minut předpírat, pak prací roztok zase vypustíme.“

Barbara se snažila všechno si zapamatovat. Ale už zase musela vyprázdnit odstředivku a znovu ji naplnit a potom přenést k horkému mandlu pár košů. Nemohla ztrácet čas.

Byla v jednom kole až do přestávky na svačinu a potom až do oběda, kdy se pradleny na hodinu sešly v „dívčí kuchyni“, aby se najedly, napily a popovídaly si – nebo si jen odpočinuly a daly na chvíli nohy nahoru. Pak pracovaly dál až do pěti. Denní pracovní doba obnášela deset hodin.

Barbara byla ráda, když ji a ještě jednu pradlenu paní Küferová odpoledne odvelela do šicí místnosti. Tady aspoň seděla a nebylo tu takové vedro, vlhko ani rámus. Rachotily tu jen dva šicí stroje. Obě šičky, které je měly zaučit, jim předaly stoh nemocničních plášťů Charité s roztřepenými okraji.

„Já jsem Lotta,“ představila se druhá pradlena a podala Barbaře ruku. „Vítej v Pekelné prádelně Küferové.“ Usmála se a odhalila mezeru mezi zuby.

Barbara se rovněž představila a stiskla Lottě ruku. Potom se chopila jehly a nitě, zatímco Lotta vytáhla nenápadně z kapsy zástěry, kterou zde nosily všechny pradleny, leták. Položila ho na stůl tak, aby si ho mohla při práci přečíst.

Barbara udělala první stehy na lemu a zvědavě natáhla krk. Co si to Lotta přinesla? Na listu byla podobizna muže a pod ní stálo: Albert Südekum, SPD.

Když si Lotta všimla Barbařina zájmu, přisunula leták k ní a Barbara ho bez přerušení práce četla.

Snad nikde na světě nežijí lidé tak natěsnaní na sebe jako v Berlíně. Jako by obydlí nebyla určená lidem, ale krtkům. Zadní dvory musí mít na délku a šířku pouhých pět a půl metru, tedy jsou tak velké, aby se v nich mohla otočit hasičská stříkačka. Vzduch a světlo obyvatelé nemají. Celý den se tu ozývá bouchání a skřípění z nesčetných malých dílen, hašteří se tu špinavé děti. Jeden záchod často připadá na čtyřicet obyvatel. Popelnice přetékají, po dvorech běhají krysy. Tyto do sebe vsazené kasárenské činžáky se kolem celého Berlína tyčí do výše až šesti pater. Miniaturní tmavé byty jsou pro dnešní dělníky a jejich rodiny nepřijatelné, a přesto musí být vděční, když vůbec najdou střechu nad hlavou, jakou jsou schopní zaplatit. To se musí změnit! Ihned! Takovým bytem lze člověka zabít stejně jako sekyrou.

Barbara se prokousala textem, který nebyl snadný ke čtení. Vzhlédla a řekla s hlubokým přesvědčením. „Ten ví přesně, jak na tom jsme.“

„Ano,“ přisvědčila Lotta a očividně měla radost, že se v Barbaře nemýlila. „Něco se musí změnit. Pro dělníky! Pro nás ženy! Slyšela jsi už o Rose Luxemburgové?“

Barbara zavrtěla hlavou.

„Je to politička a bojuje za nás, za ženy. Byla jsem už na jednom shromáždění, kde mluvila. Má radikální požadavky. Hodně lidí je proti ní, to vím. Ale já si myslím, že má pravdu. Musíme říkat nahlas, co chceme. Chceme spravedlnost – i my dělnice. Těžce pracujeme a chceme dostávat spravedlivou mzdu. Není správný, že některý lidi bohatnou a my se za hladovou mzdu můžeme udřít k smrti.“

Barbara na Lottu užasle hleděla. „Chodíš často na takový shromáždění?“

„Lotta přikývla. „Jo. Ženský musí držet spolu. Musíme bojovat, jestli chceme něčeho dosáhnout...“

Náhle popadla leták a strčila ho do kapsy. Pak uchopila jehlu a sklonila se nad potrhaným pláštěm. V tu chvíli zaduněl výhrůžný hlas představené.

„Tohle není kávový dýchánek!“ zvolala a přistoupila blíž. Sáhla Lottě do kapsy a papír vytáhla. „Co to je?“

Lotta pokrčila rameny. „Našla jsem to na ulici.“

Paní Küferová asi dobře věděla, že je to lež, ale v tu chvíli vrhla na obě jen vzteklý pohled. Potom leták zmuchlala a hodila do odpadků.

„Dám si na vás pozor! Jestli si myslíte, že budete práci flákat, tak něco zažijete! Lotta už ví, že vás tady můžu držet o pár hodin déle, abyste nadělaly, co jste zameškaly.“

S tím se otočila a šla do prádelny. Barbara a Lotta chvíli pracovaly mlčky. Když viděly, že druhé dvě ženy u stolu si jich nevšímají, Lotta Barbaře šeptem řekla víc o schůzích a o Rose Luxemburgové.

•

„Doktorko Hirschová, můžete jít napřed. Pacient leží na druhém lůžku. Jeho jméno je Frankl,“ pravil ředitel Kraus a otočil se k mladému štábnímu lékaři, který ho oslovil na chodbě.

Rahel přikývla, přitiskla si desky k hrudi a vešla do sálu, kde leželi pacienti s horečkou. Její první pracovní týden se chýlil ke konci. Pořád ještě cítila zvláštní chvění kolem žaludku, když vstupovala do pokoje s mužskými pacienty. Příčinou nebyl jemnocit, který je ženám připisován. Rány ani vředy všeho druhu, hnisavé vřídky nebo těžké průjmy ji nijak neděsily. I na pach karbolu a dalších dezinfekčních prostředků si už zvykla. Příčinou bylo vyšetření mužských pacientů, které vždy přineslo nějaké překvapení, na něž sice reagovala se stoickým klidem, ale ne bez vnitřního rozrušení.

Zavřela za sebou dveře a přistoupila ke druhé posteli ve velkém sále. Michael Frankl, jak stálo na tabulce s křivkou teploty, pomalu otevřel oči a prohlédl si ji od hlavy k patě. Udiveně nakrčil čelo.

„Sestro? Myslím, že jsme ještě neměli tu čest. Přinesla byste mi prosím k pití něco jiného než ten odporný čaj? Jak se mám s takovou bryndou uzdravit?“

Rahel zaváhala. Jako vždy, když ji někdo o něco požádal, jí bylo zatěžko odmítnout, ale věděla, že kdyby jen jednou převzala úlohu ošetřovatelky, budou ji s prosbami o takové službičky neustále odvádět od její skutečné práce. A ostatní asistenti ji nikdy neuznají za rovnocennou. S politováním zavrtěla hlavou.

„Požádám některou ze sester, pane Frankle, ale nedělejte si velké naděje. Myslím tím, že v tuto chvíli nemůžete dostat ani pivo, ani víno. Moje jméno je Hirschová. Doktorka Hirschová!“ Podala mu ruku.

Michael Frankl se opřel o levý loket a podal jí pravici, měl ji horkou a suchou. Prsty měl plné mozolů a kolem ulámaných nehtů ve všech kožních vráskách vpitou tmavou látku. Paže svalnaté, což znamenalo, že je tělesně zdatný. Ale módní účes a pečlivě zastřižená bradka neodpovídaly vzhledu továrního dělníka.

„Doktorka Hirschová? Aha, vy jste ta slečna doktorka, o níž jsem už tolik slyšel. Zdá se, že jste atrakcí II. lékařské kliniky. Těší mě, že vás poznávám.“

Jeho mluva prozrazovala vyšší vzdělání, možná i studium, a pohled jeho očí svědčil o smyslu pro humor a inteligenci. Přestože ležel v posteli a většinu těla měl přikrytou, viděla, že je vysokého vzrůstu a spíš šlachovitý. To se k sobě nějak nehodilo. Znovu se zadívala na jeho tmavě orámované nehty na rukou. Vzbudilo to její pozornost. Ale protože v tu chvíli vešel do sálu ředitel, neměla příležitost se pacienta ptát.

Teď už šlo jen o jeho nemoc. Profesor ho vyzval, aby si svlékl košili. Pohlédl na Rahel, potom poslechl, sedl si a otočil se k lékařům zády, jak chtěli. Rahel si nasadila do uší ohebné hadičky stetoskopu a přitiskla koncový trychtýřek na pacientova záda. Nejdřív vpravo dole, potom vlevo, potom zase vpravo o kousek výš. „Dýchejte pravidelně!“ vyzvala ho.

„Slyšíte něco, slečno doktorko?“ zajímal se Frankl a otočil hlavu. „Doufám, že nic.“

„Kdybych na jedné straně nic neslyšela, znamenalo by to, že jeden z vašich plicních laloků nepracuje,“ odpověděla Rahel a na jeho škádlivý pohled reagovala přísným výrazem. „Sedněte si prosím rovně a dovolte mi, abych pokračovala ve vyšetření.“

Frankl teatrálně zasténal, ale zase se otočil. Rahel pokračovala ve vyšetření.

„Jak se jmenují obě vyšetřovací metody, které v Charité zavedl Schönlein?“ zeptal se Kraus.

„Vyšetření stetoskopem se nazývá auskultace. Hodnotím poslech pacientova dýchání, abych zhodnotila stav jeho plic.“

„A co slyšíte?“ ptal se dál Kraus.

Rahel poslouchala horní část plic, poté obešla postel a nasadila stetoskop na pacientovu hruď. Cítila, že na ni hledí, přímo ji fixuje očima, nebylo snadné soustředit se na poslech.

„Vpravo je patrný pravidelný šum zdravé plíce.“

„No vida!“ zvolal Frankl, ale Rahel energicky zvedla ruku, aby zmlkl.

„Ale v levé plíci, zvláště v plicním hrotu jsou slyšet chrastivé zvuky, což ukazuje na sekret nebo zánětlivou tekutinu.“

Ředitel Kraus s úsměvem přikývl. „Dobře. A jak můžete své podezření podepřít?“

„Perkusí. Poklepem na hruď pacienta. Zvuk mi prozradí, jestli se v plicích nachází vzduch nebo tekutina. Například na pravé straně je slyšet zvučný dech, zatímco zde vlevo dole je tlumený, což ukazuje na plicní zánět.“

„Výborně,“ přitakal Kraus, zatímco pacient nevypadal zrovna nadšeně. „Jsou ještě nějaké indicie?“ otázal se ředitel.

Rahel ukázala na tabulku s křivkou teploty. „Horečka občas vystoupila na hodnotu nad čtyřicet stupňů.

„Můžete se zase obléct,“ obrátil se profesor Kraus na Frankla, než přešel s Rahel k dalšímu pacientovi.

Rahel stále cítila v zádech Franklův pohled, ale samozřejmě se neotočila.

listopad 1903

Moje nejmilejší sestro Thereso,

čas tak letí! Děkuji ti za dopis i pozdravy od rodiny.

Ptáš se na mou práci. Ředitel Kraus mě přidělil hlavně k pacientkám, což se mi líbí, protože pro ženu je jistě příjemnější, když ji vyšetřuje lékařka. Mám na starosti ženy s plicním onemocněním a ty, které mají na prsou bulky nebo vřídky. Také jsem už léčila ženy s ledvinovými a močovými kameny.

Ředitel Kraus je velmi laskavý muž, občas mi připomíná dědu, jaký býval dřív. Tolik toužící po vědění, ale otevřený všemu. Obdivuji ho, ale trochu se ho i bojím. Tedy snažím se nevzbudit v něm nelibost, což se mi většinou daří.

Kolegům asistentům však, jak se zdá, nikdy zcela nevyhovím. Jsou úseční nebo dokonce odmítaví, když je oslovím. Proto se, pokud je to možné, vyhýbám tomu, abych je žádala o radu nebo podporu. Také když sedíme u snídaně nebo oběda v lékařské jídelně, připadá mi, že mě při hovoru ignorují. Bohužel tu není žádná kolegyně, s níž bych mohla mluvit…

Výjimkou je mladý doktor von Bergmann, je přístupnější, tak jsem si v uplynulých dnech sedala při jídle k němu. Samozřejmě bych si o tom mohla promluvit s profesorem Krausem, ale obávám se, že kdyby kolegy pokáral, jejich přízeň bych nikdy nezískala. Ach Thereso, někdy se musím opravdu hodně ovládat! Ale chci to dokázat a všechny přesvědčit přátelským chováním, pílí a dobrými výkony.

Pracovní dny jsou tu ostatně velmi dlouhé. Po službě na klinice večer pracujeme my asistenti v laboratoři a věnujeme se výzkumu. Co se témat týká, dává nám ředitel Kraus volnou ruku, chce ovšem vidět výsledky a články v uznávaných lékařských časopisech.

Ostatní asistenti jsou v laboratoři většinou po dvou, já mám místnost sama pro sebe, ale vyznamenání to není. Obávám se, že se mnou nikdo společně bádat nechce. Moje laboratoř je malinká a spíš se podobá komoře na košťata. Mám sice mikroskop a několik přístrojů, jako je Bunsenův kahan, ale když pro své pokusy potřebuji něco jiného, musím požádat kolegy. Umíš si představit, jak je to pro mě pokaždé těžké.

Table of Contents

1. díl

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

2. díl

3. díl