Table of Contents

Úvod

Sporty a koníčky aneb Mag(net)ická přitažlivost

Dobří holubi se vracejí

Hasič sportovcem, sportovec hasičem

Braň se, kdo můžeš! – Sebeobrana Sorudo

Dobrovolně na Jizerské padesátce

Trefa do červeného

Lovecká sezóna

To je ale cirkus!

Mag(net)ická přitažlivost

A pak že nerostou!

Mám to na háčku

Řemeslo a umění aneb Zlaté české ručičky

Na nože

Berete si zde přítomnou svatbu dobrovolně?

Domácí vaření s michelinským kuchařem

Šaty dělaj člověka

Proboha, kdo vám to dělal?

Kůže na vlastní kůži

Mluviti břichem

Zlaté české ručičky – zlaté české věcičky

Umění z odpadu

Ručně zdobené Vánoce

Co na to děti aneb Na covid sekerou

Na covid sekerou

Namol

Vaříme z indiánů

Mišulín

Zmatek s babičkou

Bílé zlato

Přeřek

Babičko, píše ti Lucie Bílá!

Místo známek bonbony

Semyš

Spermie pro maminku

Parte

Životní protivenství aneb To nevysvětlíš

Pravá tvář Vánoc

Děti, volá hvězda!

Záhada liché ponožky

Pomsta přírody

Úklid jako životní názor

To nevysvětlíš

Co skryje ženská zástěra

Pole sílí, řidič šílí

Něco jako IT expert

Vzpoura techniky

Hlídání (pod) psa

Chlupaté nadělení

Jak jsem (se) shodila

Zadýchaná kvůli vibrátoru

Co je dobré znát aneb Lovci beze zbraní

Bývalo to na budku

Po kom to dítě je?

Karavan aneb Kára bez vany

Lovci beze zbraní

Šťastné a chlupaté

Socializace asociála

Kabelka, potažmo chlívek

Konverzace v mužštině

Šůšn

Dů jů spík česky?

chameleon v lentilkách

Zuzana Hubeňáková

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2022

Illustrations © Michal Neradil, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4913-0

Tuto knihu věnuji všem, kteří stejně jako já chodí k lékaři
o týden dřív nebo o dva dny později. Také těm, kdo nalézají
vánoční dárky pro své blízké ještě v červenci, zapomínají,
co že to chtěli a kam že to šli nebo komu že to chtěli vlastně
věnovat knihu.

Úvod

Cítit se občas jako chameleon je podle mého názoru běžnou součástí života průměrného člověka. Rozhlédněte se schválně v práci – takových lidí, co se při poradě snaží splynout s pozadím! Nebo ani do práce nechoďte. Jste rodiče nebo muž po čtyřicítce na maturitním plesu? Pak jistě znáte ten pocit, že jste neviditelní, že ano?

Abyste se mohli stát rodiči, chce to ale někoho sbalit. Ignoruje vás vaše milovaná jako připínáček ignoruje city nástěnky? Možná jste prostě příliš chameleon.

A samozřejmě, jak už to tak bývá, když to fungovat má, tak to nefunguje. Kolikrát jsem si s v létě v plavkách přála, aby moje pozadí splynulo s pozadím! A co na to moje pozadí? Prd. To si nepředstavujte. To nemyslím doslova.

A pak jsme my, matko-ženo-pracovnico-uklízečky, nebo chcete-li otco-mužo-pracovnico-kuchaři (počet a zaměření pozic si doplňte každý dle potřeby). Snažíme se denně vyhovět tolika prostředím, odrážet tolik barev, splynout s tolika zátišími, že kam se na nás chameleon hrabe. Ten se snad ani v lentilkách tolik nenadře.

Mezi námi, ono to s těmi chameleony není úplně pravda. Ve skutečnosti se nesnaží zmizet. Své zbarvení naopak používají, aby na sebe upozornili, vypadali hrozivější, nebo lákavější pro samičku.

Moc bych si přála, aby tato kniha po vzoru chameleonů splynula s vašimi příjemnými pocity, ale tak trochu i přilákala nejednu samičku či samečka.

A pokud se zrovna trápíte snahou zorientovat se ve všech svých životních lentilkách, dejte si místo toho pár čokoládových a tuto knihu. Třeba to trochu pomůže. Moc bych si to přála.

Sporty a koníčky aneb Mag(net)ická přitažlivost

Dobří holubi se vracejí

Sedíme na lavicové houpačce a pozorujeme nebe. „Támhle je…ehm… nějaký pták!“ hlásím svůj objev. „To je samice krahujce, potvora,“ zklame mě Jiří Svoboda. Absolutně nechápu, jak tu černou tečičku v dálce rozlišil. Vtom nám za zády zašustí, jak by řekl klasik, „holubích křídel šum“.

Orientační smysl poštovních holubů je fascinující. To, co by v myslích některých jedinců dokázalo vyřešit problémy nejednoho manželství – tedy odvézt partnera osm set kilometrů daleko v nákladním prostoru kamionu a pak ho volně vypustit do přírody –, u poštovních holubů nefunguje. Vrátí se.

I když s ním dvakrát zatočíte dokola, vypustíte ho do opačného směru, zařvete: „Dobře jsem tě slyšela, jak vrkáš se sousedkou!“ vrátí se. Navíc překvapivě rychle. Závodní holub totiž dokáže vyvinout průměrnou rychlost mezi 65 až 125 kilometry v hodině, v závislosti na síle a směru větru. Nesmí ho ale cestou nic sežrat.

„Přemnožení dravci odrazují čím dál více holubářů. Zatímco tlak na ochranu dravců sílí, holubářů ubývá. Jestřábi a krahujci tak mají menší výběr a obvykle to odnese první, tedy nejrychlejší a nejlepší holub jednoho z mála holubářů v kraji,“ vysvětluje Jiří Svoboda největší problém, se kterým se v současnosti musí potýkat.

Jako někdo, kdo se dokáže ztratit celkem fatálně i tři kilometry od domu, se ovšem nemohu oprostit od snahy hlouběji porozumět zázračnému orientačnímu smyslu poštovních holubů. „Zatím je to stále záhada, na kterou se spousta vědců snaží přijít. Vypadá to, že nejvíc má na jejich zdárný návrat vliv magnetické pole,“ pokrčí rameny Jiří Svoboda.

Teorií, co stojí za perfektní orientací holubů, je ovšem víc. Jedna z nich se například snaží prokázat, že dnešní poštovní holubi létají nad hlavními transkontinentálními dálnicemi a z jejich přímého směru odbočují na křižovatkách o 90° a dále pokračují směrem ke svému domovu nad silnicemi nižších tříd používanými lidmi i dopravními prostředky.

Jiná teorie zase stojí na výborném zraku holubů. Její zastánci však zapomínají na to, že je země kulatá a k tomu, aby holub uviděl na 20 kilometrů, by měl letět ve výši 60 metrů. Aby viděl 400 km před sebe, přes zaoblenost země by musel letět
15 000 m vysoko. Přitom je-li poštovní holub vypuštěn ve výši 900 m, padá nejdříve kolmo dolů do výšky 200 až 300 m, pak teprve nabere správný směr a pokračuje ve své cestě domů.

Jistý holandský chovatel jménem Heuskin kdysi provedl pokus, při kterém svému nejlepšímu holubovi postupně zalepil jedno oko, obě oči, jedno ucho a obě uši. Zjistil, že nejvíce holubovi zkomplikoval orientaci zbavením sluchu. Holub se vrátil za tři týdny a bez náplastí. Počítám, že zalepit mu křídla, vrátil by se vlakem za tři měsíce a bez nálady.

Stejně tak je zajímavé, že holubi, kteří měli poraněný nos nebo horní část zobáku, se stali neschopnými absolvovat dlouhé lety, ačkoliv byli vyléčeni. Přitom čich je jejich nejméně vyvinutý smysl. Sluchově postižení holubi jsou v soutěžích nepoužitelní. Zjevně je to nejen magnetické pole, kterému se připisuje největší vliv na zázračné schopnosti holubů, ale i smysly, které jim pomáhají.

Chovatelé závodních holubů necvičí své svěřence nad slepou mapou, jejich výkonnost však ovlivnit dokážou. „Je to zhruba padesát na padesát, co se týče talentu holuba a práce holubáře,“ vysvětluje pan Svoboda. Stovky pohárů, které za dobu svého působení získal, dodávají jeho slovům váhu.

Podstata výcviku spočívá v postupném vzdalování holuba od domova, přiměřené a vhodné výživě, péči o jeho zdraví, odpočinku a správné motivaci. Chovatel mladé holuby odváží postupně na od 1 až do 350 kilometrů vzdálená místa. Později se závodí i na tisíc kilometrů. Do závodního důchodu holub odchází zhruba v šesti letech věku.

Ke zvýšení závodníkovy motivace se používají dvě různé metody výcviku – „vdovský“ nebo „na hnízdo“. Před očima mi prolétne představa, jak milý a laskavý pan Svoboda s krvežíznivým výrazem drží nůž na krku lepé holubičky a vyhrožuje holubovi, že jestli se nevrátí ve stanoveném limitu, bude z něj vdovec a z jeho ptáčat poloviční siroty.

Realita bohužel není zdaleka tak akční. Při vdovské metodě se využívá silného sexuálního pudu. Holub se před závodem krátce pustí k samičce. Než však stačí… vy víte co, je chovatelem vyrván z jejího náručí a odeslán „do práce“. Jeho motivace spočívá v příslibu, že ho po návratu čeká jeho milovaná.

S drobnými obměnami v přístupu se na vdovský systém závodění může nasadit i holubice. U té je však, jak už to v životě samiček často bývá, silnější hnízdicí pud než pud pohlavní. Takže zatímco holub se těší na tak zvané „pojímání“, kdyby holubička mohla, začala by si vybírat do budníku záclonky.

Druhá metoda závodění, tak zvaná hnízdicí metoda, je založená na rodičovském pudu holubů. Za dodržení pravidla, že se matka nikdy neodebírá z hnízda zhruba týden před snůškou a po ní. Rodiče se na vejcích střídají. Pokud je jeden v závodu, druhý pečuje o droboť. Pokud by měli jít do závodu oba, vajíčka by se označila a vložila pod náhradní pár.

Závodění „na hnízdo“ je méně využívané než vdovská metoda, která dosahuje stabilnějších výsledků. „Tahle metoda je efektivní u samic především u těch nejtěžších a nejdelších závodů,“ vysvětluje pan Svoboda. „Jinak se to skutečně už prakticky moc nepoužívá.“

Osobně mám podezření, že když už se matka dostane z hnízda do světa, spěchá domů (úměrně se vzrůstajícím věkem dětí) čím dál pomaleji. Vůbec bych se nedivila, kdyby se cestou stavila „s kámoškama na víno“.

„Dříve holubi polařili neboli vyzobávali zrní na polích celkem často. Za kombajnem zůstávala kvanta jídla, tak se zastavili na pořádný dlabanec. Dneska už na polích skoro nic nezůstává, tak to tolik nedělají,“ dál vypráví Jiří Svoboda.

Sám se k chování holubů dostal už jako malý chlapec přes chování okrasných druhů. Vybudoval si systém výcviku, který přináší velmi dobré výsledky. Jsou státy, ve kterých by svůj koníček výborně zpeněžil. V České republice se vyhrávají „jen“ poháry.

„Jednou jsme soutěžili na Tenerife. Aktivovali jsme více méně omylem jen čtyři z pěti svých holubů. Pravidla umožňují i lidem, kteří nevlastní žádného holuba, aktivovat si cizího. Našeho holuba registroval nějaký Němec. Vyhrál 3. cenu – 15 tisíc euro,“ říká Jiří Svoboda a k mému překvapení u toho nepláče, ačkoliv jisté emoce jsou cítit i po letech.

Jak se dostal holub na Tenerife a kam odtud letěl? „Holubi pochopitelně neletí z Tenerife domů. Jsou převezeni jako holoubata na různé destinace, například do Afriky, Číny nebo do zemí arabského světa, kde je tento sport velmi oblíbený. Cvičí se až na místě na místní podmínky,“ vysvětluje Jiří Svoboda.

Přihláška na prestižní zahraniční závod může stát chovatele například tisíc dolarů. V takových závodech se pak ovšem rozdá vítězům až milion dolarů.

Při účasti na polských závodech jsou jak ceny, tak platby za holuba násobně nižší. Za jednoho holuba zaplatí chovatel 6 zlotých. Jiří Svoboda přihlásí obvykle 50–70 holubů. V průběhu sezóny o některé z nich bohužel přijde, to k tomuhle sportu také patří.

Tím, že v závodech v našich podmínkách nejsou žádné velké výhry, může chovatel poštovních holubů vydělat jedině na prodeji holoubat s dobrými geny. „Mám tady pár šampionů, za chovný pár nebo holoubata můžu dostat i tisíce. Tedy tisíce euro,“ dozvídám se překvapivou informaci. „Ovšem není to tak, že by se v chování holubů v Čechách točily velké peníze. Tady je bohužel holubaření nejspíš těsně před zánikem.“

I to je důvodem, proč se Jiří Svoboda z Nového Města pod Smrkem zaregistroval v nedalekém polském spolku holubářů. „Bydlíme blízko polských hranic, v Polsku je soutěžení s poštovními holuby podstatně rozšířenější a má lepší podmínky. K zaregistrování tam mě tedy dohnala trochu nouze,“ pokračuje Jiří.

Díky působení v polském spolku má lepší zázemí, ale i spravedlivější soutěžení. „Pokud jsou od sebe oblasti spolků vzdálené třeba sto kilometrů, nejde kvůli větru považovat soutěž za spravedlivou. Když letí holubi více méně stejným směrem, je to mnohem férovější.“

Zmiňovaní dravci jsou také silným argumentem, proč holuby nad českým územím příliš nenasazovat. „Dřív jsem míval v zimě holuby normálně venku. To už teď nejde. Dravců je tolik, že je musím zavírat,“ stěžuje si pan Svoboda. „Občas mi holuba zachrání vlaštovky a rorejsové. Dokážou se shoufovat, vrhnout se na krahujce a zahnat ho.“

Málem bychom pro samé povídání a výborné buchty paní Svobodové zapomněli, že se brzy přiřítí první borec závodící o vítězství v závodě na 530 kilometrů. Předchozího dne Jiří Svoboda odeslal 24 svých připravených holubů speciálním kamionem do německého Cloppenburgu.

„Určitě nepřiletí dřív než v poledne. Díval jsem se na vítr, tipuju to na 12.45,“ říká pan Svoboda. „Podle mě tak v 13.05,“ přidává svůj tip jeho kamarád Mirek. Býval také holubářem, ale povolání ho donutilo tohoto koníčku zanechat. Rád proto chodí pomáhat a fandit ke Svobodovým.

„To je divné, že pořád neletí,“ začnou se oba zkušení holubáři trochu ošívat, když se čas na hodinkách blíží k půl druhé. „Počasí se zdálo být v pořádku, muselo je něco potkat. Z minulého závodu se vraceli několik dní, to byla katastrofa. Některým holubářům zpátky nepřiletěl ani jeden holub,“ strachuje se Jiří Svoboda.

Je jasné, že by o své šampiony nerad přišel. Krmí je speciálním krmivem, pečlivě plánuje jejich čas odpočinku, závodění i hnízdění. Za normálního režimu jim denně věnuje minimálně tři hodiny starostlivé péče, při závodech mnohem víc. Chrání je před městskými holuby, kteří jsou přenašeči mnoha nemocí.

Všeobecná nálada v cíli se na mě přenáší, začínám cítit závodní nervozitu, je to najednou i můj závod a moji holubi. Upřímně řečeno jsem nečekala, že by to mohlo být natolik napínavé. Pan Svoboda neustále kontroluje telefon. Mezi chovateli se totiž zpráva o prvním holubovi okamžitě roznáší. Každé zazvonění tedy může znamenat konec šancí.

Jediný, kdo závod neprožívá ani trochu, je kočka, která mi spokojeně přede na klíně. Skloním se, abych se přesvědčila, jestli úplně usnula, když vtom křikne Mirek: „Je tu! Přiletěl zleva!“ Opravdu, na jednom z holubníků sedí holub. Ostatní jsou zavření, může to být jedině onen závodní. Hodiny ukazují 13.32.

„A hele, to není ten, kterého jsem tipoval jako nejlepšího!“ podiví se pan Svoboda. My s fotografem nechápeme, jak může tušit, který z holubů to je. Zvedne telefon, aby se zeptal ostatních chovatelů v oblasti, jak se závod vyvíjí pro ně. Zatím nikdo nemá doma žádného holuba, vypadá to dobře.

Holubi jsou pro účely závodu vybaveni čipem na noze. Jejich výsledek je odečten, až když dosednou na speciální plochu. Mohl by mít také gumičku, kterou je potřeba sundat a vložit do speciálních hodin. Metoda s čipem je ale pohodlnější a více používaná.

Svobodovi mají dva holubníky. Holub ví přesně, který je jeho, a na který vlet, což je jakási bílá destička odečítající čipy, tedy musí přistát.

Mimochodem, když píšu holubník, nemám na mysli budku s mnoha vchody na vysoké tyči. Mám na mysli domek, ve kterém by někdo klidně mohl mít garáž, dílnu a v podkroví velkorysou půdu. Takové domky mají u Svobodů dva. „Však se taky prvně stavělo holubům a až pak lidem,“ směje se paní Svobodová.

Když holub vstoupí do holubníku, posadí se před budník své milované. „Já ho tam ještě nebudu pouštět, bylo to evidentně těžké, potřebuje si odpočinout. Ani nežere, má toho dost,“ vysvětluje mi pan Svoboda, proč šampion hned nepřistoupí k přijetí odměny. Holubice vrká uklidňujícím hlasem, asi si je vědoma vysílení atleta.

Dalších dlouhých dvacet minut trvá, než se objeví druhý holub. Přiletí z jiného směru a dosedne na střechu holubníku. „Dokud si nesedne na vlet, nepočítá se to,“ šeptá mi paní Svobodová. No tak běž! Utíká ti čas! Tlačíme holuba očima. Pan Svoboda začne pískat melodii, po které obvykle přichází zrní. Holub se chvilku rozpakuje, ale nakonec vletí do holubníku. Ozve se pípnutí, máme ho.

„Dneska se to moc nesype, asi hejno něco rozehnalo,“ spekuluje Mirek. „Hele, Poláci! Sedm jich je,“ zapíchne náhle prst do vzduchu směrem k nebi. Aha, takže tady se pozná na dálku nejen pohlaví, ale i národnost ptáků! To jsou mi věci!

Další se v cíli objeví holubice. Bohužel se mezitím k chráněnému holubníku dostal cizí holub. Poletuje kolem a zjevně se mu tu zalíbilo. Holubice kvůli němu nezalétne na vlet, ale začne kroužit po nebi. „Tak to je přesně důvod, proč musí být holubi zavření. Teď tady budou trdlovat bůhvíjak dlouho,“ posteskne si Jiří Svoboda.

O hodinu později zaznamenáme ještě jednu návštěvu odjinud. Jeden z polských holubů asi cítil, že mu dochází síly. Když zahlédl holubník, klesl dolů, aby se najedl a napil. Protože už je velká část holubů doma, nejedná se o favorita soutěže a pro chovatele je lepší jej chytit a do Polska dovézt autem než ho nechat mást domácí holuby.

„Někdy mi lidi volají, že mají na balkoně závodního holuba z Polska, tři dny ho krmí a on ne a ne odlétnout. Na to radím jediné: pokud je zjevně zdravý, přestaňte ho krmit, odletí,“ dodává Jiří.

Ne nadarmo je Jiří Svoboda hvězda holubářů. Pečlivě řeší odpočinek holubů a jejich motivaci. Holubi mají speciální dietu před závodem, ale i po něm. Aby si navíc zafixovali, že dalším bonusem je láska, přenáší pan Svoboda dvě holubice k nesoutěžícím holubům, kteří se na svůj závod teprve chystají. Prý to pomáhá.

Dnešní závodníky čekají dva týdny odpočinku, probiotika, elektrolyt, česnekový olej a možná i trochu toho, co mají nejraději – buráků.

Když se se Svobodovými musíme rozloučit, mají doma zhruba polovinu ze čtyřiadvaceti soutěžících. „Ani se mi nechce domů, bylo to překvapivě zábavné a příjemné,“ shrne fotograf vlastně i mé dojmy.

Případné problémy s doručováním pošty však poštovní holubi bohužel nevyřeší. Umí spolehlivě letět jen domů. Nebuďte smutní, vašeho pošťáka zase cestou nejspíš nenapadne krahujec.

Ovšem pokud byste ze služebky chtěli dát vědět obzvláště romantickým způsobem, že jste dorazili, rozhodně doporučuji koupit si holuba a nechat si poradit od pana Svobody. Tento závod totiž, jako ostatně stovky jiných, taky vyhrál.

Hasič sportovcem, sportovec hasičem

Požární neboli hasičský sport může být chápán jako součást fyzické přípravy příslušníků hasičských záchranných sborů. Jeho provozování se však zdaleka netýká jen profesionálních hasičů. Jedná se o samostatný sport, kterému se věnují i malé děti. Pocítit jeho náročnost na vlastní kůži jsem se vydala na trénink dorosteneckého týmu Sboru dobrovolných hasičů Karlinky.

Nervózně podupávám před startovní čárou. Cítím, jak se celý tým rozechvěle soustředí. Zkušené závodnice zaujmou startovní postavení. Co když na mokré trávě zakopnu, nepůjdou mi secvaknout hadice nebo mě „předběhne voda“? „Bojím se,“ pípnu nesměle. „Já taky,“ moc mě neuklidní Míša.

Každý z nás jistě dobře ví, že hasič musí být chrabrý, fyzicky zdatný, neohrožený, psychicky odolný, musí umět vyprostit zaklíněné účastníky autonehod, sundat ze stromu koťátko a občas zahnat nicnedělání zorganizováním plesu. Jo a taky hasit oheň by měl umět.

Jak vidno, požadavky na schopnosti hasičů jsou skutečně komplexní. Téměř stejně komplexní je i požární sport, skládající se z následujících disciplín: dvojboj, závod požárnické všestrannosti, požární útok, běh na 100 metrů s překážkami, štafeta na
4 x 100 metrů s překážkami, CTIF (soutěž organizovaná mezinárodním technickým výborem pro prevenci a hašení požárů), výstup do čtvrtého podlaží cvičné věže s hákovým žebříkem a TFA (Toughest Firefighter Alive neboli Nejtvrdší hasič přežije).

Mohla jsem se samozřejmě pokusit vecpat do TFA a obohatit tak hasičský sport novou zkratkou PRD (přichcíplá redaktorka dodýchala), ale jelikož nic se nemá přehánět, rozhodla jsem se začít s hasičským sportem pěkně polehoučku.

Na svůj trénink vedený na nedalekém hasičském hřišti mě přizval dorostenecký tým libereckého sboru dobrovolných hasičů Karlinky. Ano, dorostenecký. Ženský tým bohužel momentálně v Karlinkách neexistuje. Místní ženy asi mají plné ruce práce s hašením domácích záležitostí.

Dorostenecký tým vedou trenéři Josef Charvát a Michal Gierlowski. Dnešní trénink bude mít pod svou taktovkou Josef. Vmísím se naprosto přirozeně do davu dorostenek. Jeden by mě mezi nimi ani nerozpoznal.

Do kolektivu jsem zaplula naprosto elegantně a nenápadně, nicméně ani přes přátelskou větu trenéra Josefa Charváta: „My hasiči si všichni tykáme,“ se kolegyně dorostenky až do konce tréninku nezbavily podvědomé úcty ke stáří. Některé mi usilovně vykaly a jiné vypadaly, že až mě někde potkají, pomůžou mi s nákupem nebo mě převedou přes cestu. A to jsem jenom zhruba dva a půl krát starší než ony.

„Začneme rozcvičkou! Před ní si dejte dvě kolečka,“ rozhýbe nás Josef po přivítání. V duchu děkuji za ten snesitelný počet. Dvakrát obkroužit hřiště určitě zvládnu. Držím se sice na chvostu běžecké skupiny, ale to je jistě tím, že jsem vyběhla poslední. A narodila se první.

Při rozcvičce mám čas se trochu vydýchat, a dokonce se i s děvčaty chvilku pobavit. Napočítám jich devět. Mluvíme o problémech, které my dorostenky v tomto období řešíme. Přijímačky na střední a tak. Nemáme to letos lehké, na přijímačky jsme měly jen jeden pokus, ale snášíme to dobře, protože jsme šikovné. A kdyžtak půjdeme na pracák nebo na učňák, no co.

Při finálním protahování se navíc dozvím, koho my hasičky dorostenky obdivujeme. Jeden z našich idolů se jmenuje Daniel Klvaňa, je držitelem světového rekordu v hasičském sportu a Míša s ním má fotku. Druhá ikona hasičského sportu je Šárka Jiroušová.

Doma si Daniela i Šárku vygoogluju a musím s děvčaty souhlasit. Ty obdivujeme správně, vypadají sympaticky. Ovšem náš trenér Josef Charvát je také fešák a sympaťák, takže i jeho máme rády a rády si necháme poradit, jak to udělat, abychom byly co nejlepší. Je profesionální hasič a zkušený trenér. Děvčata se díky vedení jeho a Michala Gierlowskiho dokonce probojovala až na mistrovství ČR, kde sportovkyně v disciplíně požárního útoku vydobyly třetí místo.

Ale dost už bylo povídání. Josef velí k ukončení protahování (a kecání) a posílá nás k základně, kde budeme dnes trénovat na královskou disciplínu požárního sportu – požární útok.

Základna plná vybavení je srdcem celé této disciplíny. Jedná se o pevnou podložku, které vévodí „mašina“ neboli požární stříkačka. K té a od ní je potřeba vést hadice, které mají své přesné určení a důkladně promazané kovové spojnice. Nezbytným doplňkem jsou proudnice, rozdělovač, savice a sací koš.

Aby člověk lépe pochopil, jak přesně požární útok vypadá, je třeba si v duchu představit tvar rozprostřených hadic opanovaných sportovci. V podstatě se dá přirovnat k písmenu ypsilon. Pro neznalé může být překvapením, že na konci útoku nestříká jeden proud vody, ale hned dva.

Celý tým čítá sedm lidí. Mezi kádí s vodou a mašinou se pohybují dva členové týmu, jejichž úkolem je co nejrychleji dosprintovat od startu k nádrži, cestou popadnout sací koš a hadici určenou k nasátí vody. Sací koš v běhu nacvaknou na hadici a pak provedou úkon, který vyžaduje skutečně značné nasazení.

V co největší rychlosti potřebují naplnit savici vodou. Hupsnou tedy téměř celou horní polovinou těla do vody a za pomoci nacvičeného pohybu zavodní savici. Tu rychle přimontuje k mašině další členka týmu, které se neříká mašinfíra, jak jsem si ji v duchu pojmenovala, ale strojnice.

Zbytek týmu pochopitelně na nic nečeká, okamžitě po dosprintování k základně popadá hadice, které si ovšem musí předem správně pospojovat, a běží na značkami určená místa. Jedna hasička zalehá hadice před rozdělovačem, který z jedné hadice dělá rázem dvě, druhá se stará o rozdělovač a další dvě, tak zvané proudařky, běží s navinutými hadicemi směrem k terči. V určitý okamžik hadice pouštějí, nicméně stále běží, dokud se hadice plně nerozvinou.

Abyste si nemysleli, že hasič zahodí hadici a běží kamsi do světa s holýma rukama připraven oheň přemluvit nebo zastrašit bojovým pokřikem. Samozřejmě zahodí jen navinutou hadici samotnou, přičemž v ruce nadále třímá tak zvanou proudnici. Jedná se o kovovou násadu na konci hadice, která zužuje proud vody a umožňuje tak lépe mířit na terč.

Ve chvíli, kdy proudař vybavený proudnicí neohroženě míří k závěrečné čáře, dodává celé akci další rozměr voda, která proudaře dohání a silně motivuje se nikde nepoflakovat a běžet, jako když mu hoří za patami, a ne před nosem.

Taková hadice plná vody, která se vymkne kontrole, je sice zábavný prvek pro diváky, ale může být dosti nebezpečným soupeřem pro sportovce. Kdo někdy prchal v červených kraťasech před býkem, ten přirozenou motivaci sprintaře pochopí.

Při soutěži proudař těsně před čárou označující konec úprku hadici oběma nohama sevře, klekne si a snaží se co nejpřesněji trefit terč. Tím je pěticentimetrová díra, kterou je potřeba nastříkat deset litrů vody. V okamžiku, kdy oba proudaři dosáhnou tohoto limitu, časomíra se zastavuje.

Celá takováto akce je obvykle otázkou pár vteřin. Secvaknout hadice, popadnout smotaný kotouč hadice, přeběhnout 70 metrů, zatímco se za zády proudaře připravuje aparát k vypuštění vody, zasednutí hadice a nástřik 10 litrů do terče obvykle trvá kolem 25 sekund. To vskutku není mnoho.

Jelikož je každý jeden člen týmu nezbytný a zásadní, nedá se v podstatě říct, čí zaváhání je pro výsledek nejvíce fatální. Pokud „zadek“ – tedy tři členové týmu zodpovědní za nasátí vody a obsluhu mašiny – kdekoliv zaškobrtne, může proudař klidně trhnout rekord v běhu, ale bude mu to k ničemu.

„Já mám třeba hodně rychlý běh, stovku běhám závodně. Na stříkání je ale potřeba více předpokladů než jen rychlost,“ vysvětluje Naty, která je dnes v týmu zodpovědná za nasazení sacího koše a zaplavení hadice.

„Práce s mašinou chce taky určité zkušenosti. Když se špatně obsluhuje, je v hadici příliš mnoho vzduchu nebo pak voda ‚práší‘,“ dodává Josef. Voda práší? To jsou mi novinky! „No jo, když není proud dostatečně úzký a silný, vytváří se vodní mlha. Když pak navíc fouká proti proudaři, nevidí pořádně před sebe a míří prakticky naslepo,“ doplňuje Viky.

Špatně sesazené hadice nebo příliš pomalý proudař mohou výsledek také výrazně ovlivnit. „To je na tom v podstatě to, co nás drží pohromadě. Nemůžeme se zlobit jedna na druhou, protože jednou něco nevyjde jedné, podruhé jiné. Když jsme při mistrovství přišly o body, protože si jedna z nás špatně přečetla otázku v testu, samozřejmě nás to mrzelo. A vlastně i štvalo. Ale nemohly jsme se obviňovat navzájem, bylo potřeba se soustředit na další den. Stejně by to ničemu nepomohlo,“ vypráví Míša. Je vidět, že my dorostenky nejsme žádná nedospělá trdla, ale budoucí rozumné ženy.

V čem se mohou lišit strategie trenérů? „Rozložení týmu je potřeba promyslet. Některé holky jsou sice rychlé, ale mají třeba míň síly. Jiné jsou pomalejší, ale přesnější. Práce s mašinou chce taky trochu cit, zkrátka není jedno, co kdo při soutěži dělá. Všechna děvčata se mohou naučit všechny posty, ale ty se rozdělují podle předpokladů a schopností pro určité úkony,“ potvrzuje dřívější Natčina slova Josef.

Na opravdu důležitých soutěžích, jako je právě například mistrovství republiky, všechny týmy soutěží se stejným čerpadlem a jednotnými proudnicemi. To ovšem pro strojníka znamená nutnost se s ním rychle seznámit a pro trenéra co nejrychleji vycítit, jak strojníka instruovat.

„Tak jdeme na cvakačku,“ zavelí náhle Josef. Jelikož jsem původem z Moravy a tam, když vás někdo vyzve si cvaknút, smrdí to lihem, začnu se rozhlížet, kam si na to sednu. „To je start a připravení hadic,“ přitočí se ke mně Viki, když vidí můj zmatený výraz.

Jdu se tedy připravit na start. Plna napětí čekám na povel postavit se na startovní čáru, rozběhnout se k základně a ideálně jedním rychlým pohybem spojit proudařskou hadici typu C. Nebo možná B, co já vím, jsem hasička první den.

„Připravit se ke startu, pozor… teď!“ odmávne nám začátek cvakačky jedna z dívek, která se momentálně nevejde do potřebné sedmičky. Vyprovokována energií mladých sportovkyň a zodpovědností vůči celému týmu se mé tělo vzedme k nevídanému výkonu. Mám tak rychlý start, že se mi až trochu zatočí hlava.

To by byl titulek! „Hasička dorazila na místo požáru, při běhu k požárnímu vozu však bohužel omdlela vyčerpáním.“

Druhou cvakačku zvládnu podstatně lépe. Jsem na základně prakticky ve stejný okamžik jako ostatní. Hluboko uvnitř se plácám po rameni.

„No bezva. Tak jdeme na to s vodou!“ zavelí Josef a vysvětlí mi, že budu proudařka. „Tady si zacvakneš hadici. Levou rukou popadneš stočenou hadici, pravou proudnici. Běžíš k druhé značce, tam odhodíš hadici, s proudnicí dopředu, zaklekneš, míříš!“ zrekapituluje mi moje povinnosti.

Cítím, jak se mi tělem rozlévá adrenalin. „Já se trochu bojím, abych ti to dobře pustila,“ strachuje se strojnice Míša. Chápu. Musí vypozorovat, jak stroj seřídit, aby mě voda nedohnala v půlce hřiště, ale zároveň aby druhá proudařka nečekala příliš dlouho.

„Start!“ ozve se za pár sekund. Vrhám se k základně. „Cvak!“ potvrdí mi zvuk, že je hadice připravena. Proudnici do pravé, hadici do levé, opakuji si v duchu. A teď úprkem v prk. Běžím svých sedmdesát metrů, jako by na konci měl stát Daniel Klvaňa se sklenkou prosecca.

Řítím se mezi žampiony, nevnímám nic jiného než překvapivou sílu, která mě žene kupředu. Hadici v pravý okamžik pouštím, odlehčena přidávám do kroku. Letím jako vítr. Vlasy by mi vlály, kdyby nebyly pod helmou. Možná mi vlaje aspoň šňůrka od helmy. Nevím, není čas řešit, kdo je kdo.

Vtom se s prudkým trhnutím zastavím. Hadice je příliš krátká, k čáře mi chybí půl metru. Co teď? Rychle se otočím, abych se podívala, co se děje za mnou. Za mnou se děje přívalová vlna v hadici. Situaci bleskově vyhodnocuji, zaklekám. O setinu vteřiny poté se z proudnice vyvalí silný proud vody.

„Dobrý!“ pochválí mě Josef. „Dvacet sedm vteřin,“ oznámí časomíra. Cože? První pokus, kterému jsem jen přihlížela, trval 18 vteřin. Kde se tu najednou vzalo těch devět sekund navíc, když jsem běžela, jako kdyby za mnou zakašlal někdo s horečkou?

„To nic, měli jsme v kádi málo vody, Míša musela přisávat,“ uklidňuje mě Josef. Aha, nebyla to moje chyba. No nic. Podruhé to bude jistě lepší.

Nevýhodou hasičského sportu je to, že zatímco dvacet vteřin závodíte, následně dvacet minut smotáváte hadice a připravujete se na další pokus. Ukázalo se, že zamotat hadice na ideální délku, a navíc je dostatečně přitáhnout, není tak snadné. Zatímco kolegyně proudařka Anička má dávno smotáno, trápím se stále se svou hadicí typu B nebo C nebo kdo ví, co je to za písmeno.

„Tak pojď ještě jednou,“ vyzve mě trenér k druhému pokusu. S tím jsem už nepočítala, ještě mi nespadnul adrenalin z předchozího výkonu. No nic, co řekne trenér, to je svaté.

Druhý pokus vnímám zase jinak. Zacvaknutí bez chyby, běžecký výkon na mé poměry nadstandardní. Letím jako vítr. Najednou mi ale hadice začne vyklouzávat z ruky. Chytím ji tedy jinak, což se později ukáže jako velká chyba. Odhodit ji musím ještě před značkou, něco není v pořádku.

Snažím se nenechat se rozhodit a i nadále běžím s větrem o závod. Vůbec tedy nechápu, jak se stalo, že mi tentokrát chybí více než metr hadice. A jak se hergot stalo, že se Anička na vedlejším stanovišti tváří, jako by si při čekání na mě stihla přeláknout nehty?

„Běžela jsi pomalu, voda tě začala dohánět, takže ti ztěžkla hadice. Vidíš, leží trochu nakřivo, proto ti kus chyběl,“ utvrdí mě Josef v tom, že jsem na tyhle sporty prostě málo aerodynamická. K ohni bych mohla běhat asi spíš s papíry pro pojišťovnu, protože než bych tam dofuněla, nebylo by co hasit.

Podívám se na předloktí. Nesprávné držení vzpírající se hadice se mi na něm podepsalo několika spáleninami. Nic si z toho nedělám, nemůžu se přece tvářit překvapeně, že kde jsou hasiči, tam jsou popáleniny.

„Tak příští týden na soutěži,“ loučí se Josef Charvát se svým týmem. Že bych taky…? Ale ne, asi tentokrát vynechám. Počkám si, až budu víc dorostenka, a taky to bude chtít zrychlit.

Ale bylo to bezva. Teď už chápu, že když holky říkaly, že hasiči jsou prostě vzrůšo a vášeň, nemyslely tím jenom Daniela Klvaňu.

Braň se, kdo můžeš! – Sebeobrana Sorudo

Pojďme si ujasnit pojmy: když použiju v tomto článku pojem sebeobrana, nemyslím tím to, když děláte, že nejste doma a kukátkem sledujete, jestli už tchyně odešla. Stejně tak pro tyto účely není sebeobrana, když se z baru vypaříte bez rozloučení, protože máte pocit, že ještě jednu rundu a při dalším sednutí vám ztvrdlá játra protrhnou plíce.

Tentokrát mám na mysli sebeobranu v situacích, kdy jde opravdu do tuhého. Sérii úkonů, která nás může dělit od závažného zranění, ztráty na majetku nebo úplně nejhůř – smrti. A ač se to nám ne příliš osvaleným pacifistům moc nezamlouvá, nezbude než do těchto úkonů zařadit i ty fyzické.

Při hledání vhodného kurzu sebeobrany jsem objevila stránky královéhradecké společnosti Sorudo. Zaujal mě životní příběh zakladatele Petra Moučky, který už jako patnáctiletý získal instruktorský certifikát a začal vyvíjet systém založený na reálných situacích mimo jiné za pomoci statistik policejně zmapovaných útoků, postupně i s pomocí odborníků z jiných oborů.

Petrovi se podařilo propracovat se až na mezinárodní scénu a dočkal se uznání například i od zkušených bojovníků v Mexiku, když jim pomáhal v tréninku proti narkomafii. Nejsem zkušený bojovník a nejblíž narkomafii se ocitám před lékárnou v centru města, ale nemá smysl si nic namlouvat – ne všichni lidé mají čisté úmysly a k nepříjemnostem se můžeme přimotat velmi snadno.

Na jednorázovém minikurzu společnosti Sorudo se nás sejde jedenáct. Jsem trochu nervózní, přece jen se nejspíš budu muset pošťuchovat s nějakým cizím člověkem, což je situace, kterou obvykle nevyhledávám.

Přivítá nás sympatický lektor Petr Cihelník. Usmívá se a vyzařuje z něj velmi vyrovnaná a klidná energie. Nebojím se už tolik, ale lehce nervózní jsem stále. Své pocity mu přiznám.
„A to jsem si dneska vzal svůj nejpříjemnější obličej,“ usměje se na mě.

Petr se zeptá na zdravotní omezení a pak nám vysvětlí rozvržení dnešního minikurzu. „Nejprve se trochu rozcvičíme, pak si dáme modelovou situaci a rozebereme, co a jak byste v takové situaci měli dělat. Důležité je slovíčko Stop. Znamená, že je vám situace natolik nekomfortní, že potřebujete okamžitě přestat. Nezastavujeme tedy ani na ‚Au‘, ‚Nech mě, ty darebáku!‘ nebo ‚Mami‘.“

Naprázdno polknu. Opravdu se tu budou dít věci, které mě budou bolet? Trénink je fyzicky i psychicky náročný, píše se v dokumentu, který jsme před začátkem podepsali. Mááámííí!

„Před tím, než začneme, poprosím vás o vaše jméno, povolání, případně motivaci a bojové zkušenosti,“ požádá nás Petr. Postupně se všichni představíme.

Ukáže se, že jediný, kdo má nějaké povědomí o bojových sportech, je Martin. Většina z nás by se soudě dle povolání bránila maximálně klávesnicí nebo velmi divokým klikáním myší. Dva mladí muži Filip a Jirka jsou zatím žáky základní školy. Co se týče motivace, Kamil byl jednou napaden skupinou Romů, drobounká Adéla má také za sebou nepříjemnou zkušenost. Já jako zásadní bojovou zkušenost přiznávám tři mladší bratry a jednu lednici.

„Než se pustíme do práce, mám pro vás připravenou hru na zahřátí,“ zvedne nás ze země Petr. „Rozdělím vás na dvě skupiny, vaším úkolem bude překonat tělocvičnu dle zadání. V rámci toho vám zadám, kolik rukou a dlaní jako skupina můžete použít pro pohyb. Další pravidlo zní: skupina se nesmí rozpojit.“

Zdánlivě neškodná hra se ukáže být trochu oříšek. Počítáme ruce a nohy, chytáme se za končetiny, které zbývají, a několikrát překonáváme délku tělocvičny.

„Co bylo důležité pro úspěšné splnění úkolu?“ ptá se nás Petr. „Spolupráce,“ „schopnost vymyslet rychle řešení,“ „schopnost napočítat do pěti?“ zkoušíme různé možnosti.

„Rychlost, spolupráce a velení! To je to, co vám může zachránit život ve skupině. Průměrná délka přepadení je sedm sekund! Pokud se vám nebezpečí stane s rodinou a žena v něm začne vylézat oknem ve třetím patře, jedno dítě se schová pod židli a druhé bude s křikem utíkat, může to dopadnout špatně. Ideální je, když se ozve někdo s kapkou zkušeností a začne celou skupinu řídit,“ vysvětluje Petr.

Vzpomenu si na své historické porady středního managementu v korporátní společnosti a živě si začnu představovat, jak si v případě napadení vysvětlujeme, kdo bude manažer přes horečný útěk, kdo manažer přes plížení a kdo manažer pro vyjednávání podmínek s útočníkem. „Dáme vám tolik kancelářských sponek, co unesete, a dva nesmývatelné fixy navrch, pokud se, pane vrah, přemístíte do oddělení přes procesy, ti jsou stejně k ničemu!“

Co se stane, když jsme na řešení problému sami, se máme dozvědět za chvilku. Nejprve Petr na Adélině příkladu vysvětlí, že pokud nás někdo obtěžuje ve veřejných prostorách, je nutné oslovovat konkrétního člověka. „Pomozte mi někdo!“ vede u přihlížejících k rychlému pohledu do mobilů a souhlasnému: „Ano, přesně. Pomozte jí přece někdo!“

„Pokud vás například v tramvaji začne obtěžovat muž, vyberte si toho největšího cestujícího, co stojí blízko, a obraťte se přímo na něj. ‚Vy jste tady očividně největší a nejsilnější, takovej chlap, to necháte mě – malou a slabou holku – se bránit tomuhle násilníkovi samotnou?!‘“ radí Petr. Tlak společnosti, která bude čekat jeho reakci, by mohla přihlížejícího vyprovokovat, aby udělal aspoň něco.

Je čas na modelovou simulaci. Petr nás požádá, abychom postupně po jednom přicházeli do tělocvičny. On se bude chovat jako dotěrný útočník a naším úkolem je předvést, jak bychom podobnou situaci řešili kdesi uprostřed noci v temném průchodu.

Tělocvična je plně osvětlená a Petr je profesionál a milý chlapík, přesto se na mně začnou znovu projevovat známky nervozity. „To je strašně nepříjemné, cítím se, jako bych fakt měla jít v noci průchodem plným úchyláků,“ potvrdí Alča, že skutečně nejsem jediná, komu se strachy klepou kolena. I na mužích je vidět, že mají co dělat, aby vypadali neohroženě. Z tohoto pohledu se zdá být simulace velmi reálná.

Adéla jde na řadu jako první. Ani ne za minutu se z tělocvičny ozve její velmi upřímný, vztekle zoufalý křik. Všichni se na sebe vyděšeně podíváme, ale urputně se snažíme tvářit, že jsme zcela nad věcí. „Klid, zkuste to s ním ukecat,“ radí mi Martin.

Jsem na řadě. Do tělocvičny mě pouští živá a zdravá Adéla. I přesto se mi tam ani trochu nechce. U zdi stojí Petr vybavený černou ochrannou a poněkud strašidelnou maskou. To kdybychom se bránili příliš divoce. Vydám se dle zadání k protější straně. Petr se ke mně připojí. Cítím, jak se mi zrychlují dech a tep a ježí vlasy v zátylku. Situace je na hony vzdálená reálnému útoku, moje tělo ale zjevně pro jistotu vypouští gejzíry varovných signálů.

„Pojď ke mně, kočičko,“ napodobuje Petr celkem věrně otravné individuum, jakých jsou v noci města plná. Na mně záleží, jak to dopadne. Prostě ho ukecám.

O dvacet vteřin později a po pár trapných pokusech přesvědčit útočníka o přítomnosti neexistujícího manžela na konci tunelu a rychle odejít, se zmítám v Petrově náručí. Drží mě zezadu tak, že ač hrabu nožičkama poměrně vehementně, neděje se vůbec nic. Připadám si jak kapr v igelitce. Melu sebou, lapám po dechu, oproti kaprovi i dost sakruju, ale můj únosce jako by mě neslyšel.

„Stop!“ řekne Petr a pustí mě. Plná divokých pocitů se na něj zadívám. Hergot, co se to tu právě stalo? „Sedněte si a pozorujte ostatní. Rozebereme to, až si tím projdou všichni, ale ve zkratce: otočila jste se zády, tím jste mi dala veškerou moc nad situací. Pohádkám o muži čekajícím na druhé straně nikdo nevěří. A co kdyby nemluvil česky? V podstatě jste nebezpečí ignorovala, podle logiky: ‚Když se pod postel nepodívám, tak tam ten bubák není,‘“ vysvětlí Petr.

Scénář, ve kterém vystupují další účastnice Terka a Alena, je v podstatě obdobný. Ani jedné z nás se nepodaří utéct nebo útočníka přemoci.

„Muži budou mít situaci ztíženou o to, že půjdou za ruku se svou přítelkyní. Adélo, můžete prosím předstírat, že se společně vracíte z plesu?“ představí Petr modelovou situaci pro muže. „Mělo by jim dojít, že vás mají poslat pryč a situaci řešit sami, tak uvidíme.“

V následujících minutách se ukáže, že: běhat za ruku je nepraktické, zpomaluje to oba; uklidňovat útočníka slovy „vodprejskni, blbečku“ nepomáhá; když jste příliš blízko, ani si nevšimnete, že někdo vytahuje nůž; strkání taky ještě nikoho moc nezklidnilo. Petr nás navíc upozorní, že pokud budeme na kamerách natočeni jako ti, kdo v nejasné situaci začali strkat do jiného člověka jako první, můžeme mít problém dokázat, že se jednalo o sebeobranu.

Na pomyslné hromadě mrtvol leží sedm pobodaných mužů. Dokonce i zkušený bojovník Martin dostane navzdory počátečním úspěchům během pěti sekund dvacet zásahů tréninkovým nožem. „Někdy je znalost bojových umění spíš přítěž. Než jsem se rozhodnul, jaký úder zvolit, už jsem se válel,“ uznává Martin.

Postupně si probereme všechny chyby, kterých jsme se dopustili. V zásadě jde o tři hlavní body: 1. ignorování nebezpečí, 2. chybějící odstup od útočníka, 3. nedostatečná komunikace.

„Pokud máte pocit, že za vámi někdo jde, nemusíte ho hned začít tlouct. Stačí zajít za auto nebo jinou překážku, abyste se přesvědčili, jestli jde skutečně za vámi, nebo má jen náhodou stejnou cestu. Pokud vás mine, je po problému. Horší je, když se za vámi vydá,“ popisuje Petr první krok algoritmu rozhodování, který by bylo dobré si osvojit.

„V případě, že se evidentně nevyhnete konfliktu, zaujměte bezpečné postavení. Obličejem vždy k útočníkovi, nohy mírně pokrčené a rozkročené, couvám tak, že udělám krok, pak přisunu druhou nohu. Klasické zběsilé couvání může skončit zakopnutím a jste na zemi. V přítomnosti někoho agresivního nechcete být na zemi,“ vysvětluje dále.

Představím si, jak v botách na podpatcích po plese couvám ulicí. „Běh a couvání na podpatcích jsme pochopitelně také řešili, měřili jsme, o kolik jste v nich pomalejší. Dle výsledků vám radím jediné: pokud nechcete jet taxíkem, přezouvejte se cestou z plesů, klubů a podobných míst,“ nenechá se zaskočit Petr. Nu co, když tak lotra aspoň můžu fláknout igelitkou s lodičkama, pomyslím si.

„Vzdálenost mezi vámi a útočníkem by měla být minimálně na dvě natažené paže. Jedině tak na vás nedosáhne bez námahy a vy budete mít šanci zareagovat. A komunikujte!“ radí Petr. Namísto oblíbeného „Na koho čumíš?!“ navrhuje: „Můžu vám nějak pomoct?“

Důležité je potenciálního útočníka zklidňovat, ne hned urážet nebo napadat. Pomoci tomu může i postoj, ve kterém ve smířlivém gestu dáme ruce do úrovně očí, dlaněmi směrem k člověku proti nám. V kombinaci s postojem na pokrčených nohách by mohlo gesto snadno vyznít útočně, stačilo by dlaně natočit malíkovými hranami k cizinci. „V této fázi uklidňujeme a zároveň ruce připravujeme k případné sebeobraně. A pořád si udržujeme vzdálenost, to je naprosto zásadní!“ zdůrazňuje Petr.

„Je možné, že se situaci nepodaří ukecat a individuum se stále blíží. Pak zařvěte ‚STOP!‘ nejhlasitěji, co to jde, abyste ho překvapili,“ pokračuje Petr a žádá nás, abychom si to vyzkoušeli. „Prosím vás, on vám nezůstane leknutý deset minut. Zařvěte, a pokud stopka zafunguje a útočník se skutečně lekne, utíkejte!“ doplní, když vidí, jak spokojeně sledujeme leknutého protihráče, aniž bychom se pohnuli.

„Co ho zkusit překvapit něčím úplně jiným? Jít na něj po dobrém?“ napadne někoho. „Vrhnout se k němu se širokým úsměvem a vítat ho, jako by to byl ztracený bratr, může pomoct. Ale pořád platí, že to nemusí vyjít a vy musíte být připraveni,“ dozvíme se.

Náš hypotetický útočník bohužel není náhodný kolemjdoucí a na všechny pokusy jej zastavit reaguje nepřátelsky. Nezbývá než pokročit k fyzické části sebeobrany. „Když máte ruce před sebou a bude na vás chtít zaútočit, je velmi pravděpodobné, že vás za ně chytne,“ varuje Petr a předvede situaci na Adéle.

„Tak ho prostě kopni, víš kam!“ radí jí někdo.

„Jasně, kopni mě do slabin,“ podezřele nadšeně souhlasí Petr. „Neboj se, fakt si to zkus!“ Adéla se nejprve jemně, později vší silou snaží zaútočit na nejcitlivější místa. „Jak vidíte, zdaleka to není tak jednoduché, jak vám ukazují ve filmech. Už jen tím, že jdu proti oběti, v podstatě uhýbám samotnou chůzí. A zatímco noha Adély musí urazit zhruba metr, aby mě kopla kolenem nebo holení, mně stačí vytočit boky o pár centimetrů a už nemá co trefovat.“

Následuje pokus každého z nás vymanit své zápěstí ze sevření. Sama sebe překvapím, když se naprosto bez zábran začnu prát a místo vystrašeného ustupování jdu vší silou proti Petrovi. „No bezva, tohle byla reakce, to je na potlesk,“ pochválí mě Petr. Bohužel ani mé nejtemnější já nedokázalo Petra přimět, aby mě pustil.

„Existuje velmi jednoduchá metoda, jak se ze sevření dostat,“ říká Petr a požádá Martina, aby ho co nejpevněji chytil za zápěstí. „Stačí jít loktem proti bradě útočníka, pohyb jde obloukem zespoda nahoru, jako byste si chtěli pročísnout vlasy,“ názorně pomalu ukazuje. „Tím ruku zaručeně vyprostíte a dostanete se k němu trochu ze strany. Následuje hraboš a útěk,“ překvapí nás svou terminologií.

Jak můžeme hned vidět, hraboš je série facek, kterou útočníkovi uštědříme na cestě pryč za něj. „Žádný lepanec na zátylek, to nebolí ani nevadí. Opravdu je ideální pár rychlých facek, oběma rukama na jednu tvář. To člověka donutí zavřít oči, je to nepříjemné a mohlo by ho to zaměstnat. Navíc nos se dá celkem snadno zlomit, tím byste ho mohli zdržet,“ radí Petr.

Ve dvojicích se pokoušíme předvedený postup zopakovat, ideálně bez zlomeného nosu. Na mě vyjde drobná Adéla. Nesměle se na sebe usmějeme. „Tak já tě tedy s dovolením tady takhle chytnu a budu držet, kdyby ti to nevadilo,“ předvedu se jako agresor roku. Ještě jsem se zapomněla zeptat na zdravotní stav. „Ono to fakt funguje!“ jásáme za chvilku.

Trochu mi vrtá hlavou, jestli nám dvěma úder nefunguje hlavně proto, že se třeba málo pevně držíme a bereme na sebe ohledy. „Zkuste to s nějakým mužem, proházejte se,“ čte mi myšlenky Petr.

Usměju se na Kamila, svého budoucího násilníka. „Držíš mě opravdu pevně?“ ověřuju si poté, co trochu nepovedeným hrabošem opouštím místo útoku.

„Jojo, fakt!“ kýve Kamil. Důkazem jsou drobné modřiny na zápěstí, které se objeví druhý den. Přehazujeme si role. Držím nejpevněji, jak umím, a Kamil mi bez problémů utíká do bezpečí. Funguje to, není to náhoda!

Dvě hodiny jsou bohužel příliš málo na to, abychom se dozvěděli, jak se vymanit například z úchopu zezadu, případně jak se bránit proti noži, výbavě, kterou má údajně každý druhý útočník v Praze. I takové situace, stejně jako sebeobranu vozíčkářů, Sorudo učí zvládat ve svých kurzech.

Odcházím se smíšenými pocity. Jsem šokovaná svou bezmocí v modelových situacích, ale mám radost, že existuje cesta, jak je řešit. Stačí se nebát si nechat poradit a k pročesávání a hrabošovi přidat další finty. Pevně doufám, že nebudou nikdy potřeba.

Dobrovolně na Jizerské padesátce

Představte si, že by vám někdo řekl, abyste si vzali dovolenou a během ní zadarmo pracovali. Zní vám to podobně šíleně, jako by bezrukého žádali o test rukavic? Přesto se to děje. Tedy to s dobrovolníky, ne to s rukavicemi. Jen na Jizerské padesátce je takových „šílenců“ více než sto.

Padesátikilometrový závod na běžkách vznikl jako součást horolezecké přípravy TJ Lokomotiva Liberec. Poprvé se jel v roce 1968, zásadní pro něj je ale rok 1970, kdy se jej zúčastnili členové Expedice Peru 70, kteří záhy při expedici zahynuli. Závod se tak stal jejich memoriálem.

Rozhodla jsem se infiltrovat do skupiny dobrovolníků, abych zjistila, co za tím na první pohled netypickým chováním stojí. Pomoci mi s tím může jediný muž – koordinátor dobrovolníků Pavel Čermák. Mohlo by se zdát, že po každém pracantovi hladově skočí, ale jak se postupně dozvím, dobrovolníků je čím dál víc a Pavel dokonce některé odmítá. Říkám vám, ta skupina je podezřelá, to se musí prošetřit!

„Před pěti lety jsme začínali s patnácti ochotnými lidmi na třech pozicích, letos už mám na starosti kolem sto dvaceti dobrovolníků na třiceti pozicích,“ objasňuje Pavel kořeny dobrovolnické aktivity na padesátce.

Uřídit tolik lidí, to už musí být celkem oříšek. „Někdy v září začne neveřejný nábor. To oslovím účastníky minulých ročníků, které mám v databázi, a zveřejním výzvu v dobrovolnických skupinách. Zhruba o měsíc později vyzvu veřejnost skrz další stránky. S každým komunikuju zvlášť, abych mohl zajistit ubytování, stravu, přiřadit lidi podle preferencí, věku a schopností na správná stanoviště, zkrátka abych měl jistotu, že všechno šlape, jak má,“ popisuje Pavel.

Nabídnout sto dvaceti lidem různé možnosti a pak to vše sladit, aby byli všichni spokojení – úkol, který každému, kdo se o cokoliv podobného kdy pokoušel ve skupině větší než dva lidi, zježí vlasy na zátylku. „Není to práce pro každého,“ směje se Pavel.

V kombinaci s faktem, že se letošní Jizerská padesátka přesně napasovala mezi oblevu a orkán, považuji silné nervy za základní prvek výbavy k přežití celého organizačního týmu. Chybělo málo a byl by se závod jel na koloběžkách mezi narcisy.

„Uznávám, že to bylo napínavé. Už jsme měli vypracovaný plán směn, kdy by dobrovolníci museli být k dispozici i do půlnoci. Zkrácený okruh by závodníci jezdili ve vlnách, někteří holt v noci s čelovkami, nebylo by to nic příjemného. Díky bohu se počasí smilovalo a můžeme jet původní variantu,“ libuje si Pavel, aniž by přiznal, kolik ovcí organizační tým obětoval bohům, aby se tak stalo.

Za normálních okolností pracují dobrovolníci v průměru osm hodin. Aby to bylo snesitelných osm hodin, snaží se Pavel maximálně vnímat jejich požadavky. „Po akci dostanou všichni e-mail s žádostí o zpětnou vazbu. Spoustu připomínek jsme zapracovali, dobrovolníci jsou plnohodnotnou součástí organizačního týmu. Děláme i setkání, kde probíráme jednotlivé body, které ze zpětné vazby vyvstaly, abychom na příští rok byli o to lépe připraveni.“

Pak ale přejdeme k zadání na míru pro mě: „Začnete v úschovně lyží, pak si můžete vyzkoušet předávat medaile a nakonec byste mohla na občerstvovačku v cíli. Bude potřeba, abyste tu byla v sedm hodin ráno. Platí úplná dopravní uzávěra s výjimkou pro autobusy, takže musíte počítat s cestou k autobusu v Liberci.“

Rychlým přepočtem mi vychází, že budu dobrovolně vstávat v neděli v pět hodin ráno. Slovo „dobrovolně“ vkládám do věty poněkud násilně, to kolegové noční ptáci mezi čtenáři jistě cítí.

Den předem však Daniel Jarisch, vedoucí úschovny lyží, začátek poupraví. „Lidé se tu začnou objevovat až kolem osmé, dřív to nemá moc cenu,“ pronese větu, která mi výrazně zvýší kvalitu života.

„Nepodceňte oblečení!“ dočítám se v detailně provedeném dobrovolnickém průvodci, třináctistránkovém dokumentu, který podrobně vysvětluje pozadí závodu a úkoly, které se s pomocí pojí. Vzpomenu si na Pavlův smích po dotazu, zda se v úschovně lyží topí, a vytáhnu ze skříně ten nejteplejší kalibr.

Outfit doladím nafasovanou dobrovolnickou čepicí. „Každý rok je trochu jiná, lidé je sbírají. Je velice kvalitní, v té vám zima nebude,“ vysvětluje Pavel. Dobrovolníci práci neodvádějí za peníze, ale něco evidentně přece jen dostanou.

„Dostanete certifikát, účastnické tričko, to je také každý rok jiné, oběd, svačiny, dárky od sponzorů. Přespolní mají navíc zdarma ubytování na kolejích v Liberci. Kdo je tu více dní, má více odměn. Matadoři, kteří jsou s námi od začátku dobrovolnického programu, mají ještě překvapení navíc. Loni to například bylo startovní číslo elitních jezdců s jejich podpisem. To jinde nezískáte. A myslím, že krásný dárek je i medaile. Je stejná, jakou dostanou účastníci závodu, jen má jinou stuhu,“ vyjmenovává Pavel.

Na Jizerské padesátce pracují i brigádníci, kteří za svou práci dostanou zaplaceno. Nevadí to dobrovolníkům? „Většina z dobrovolníků jede na Jizerskou padesátku za zážitky a s upřímnou snahou pomoci. Jsou to například lidé, kteří závodili a teď z různých důvodů nemohou. Ti vědí, co je za tím práce, a chtějí to nějak vrátit. Nejde jim o peníze. Uvidíte sama, že pracovní přístup dobrovolníků je prostě jiný,“ přesvědčuje mě Pavel. Tak to jsem tedy zvědavá.

V neděli se ve smluvený čas dostavuji k úschovně lyží a nahlásím se do služby. Místní tým mě vřele přivítá, vysvětlí systém připínání čísel na lyže a jejich uskladnění. Rozhlédnu se po louce posázené z kůlů sestavenými stojany a vzpomenu si na svůj dotaz ohledně topení. „Kdyby vám byla zima, první pomoc máme támhle,“ spiklenecky na mě mrkne Daniel a bradou ukáže na rum zapíchnutý ve sněhu.

No vida, takže přece jen se tu topí. „Mícháme to s Actimelem, co má vedle stánek. Chutná to pak jak vaječňák,“ poradí mi jedna ze zhruba deseti kolegyň. Po hodině, kdy mi skrz dva páry funkčních ponožek začíná procházet zima, ráda místní specialitku ochutnám. „Už jsme to zkoušeli i se zelenou. To bude hit, koktejl Jizerská padesátka – rum, zelená a Actimel,“ směje se Lenka Fialová.

Ráno je příval práce na úschovně snesitelný. Lyže si sem odkládají borci, kteří mají dva páry a ten, který si nevybrali, potřebují někam uložit. Případně dočasně ti, kteří se dostavili dřív a chtějí mít volné ruce na další aktivity. „Odpoledne, až dojedou a půjdou se občerstvit nebo slavit, to tu bude hukot!“ upozorňuje mě Lenka.

Zatím je ze všech stanovišť největší fronta před toi-toikami. Rozumím, chápu. „Za chvilku už poletí!“ zaslechnu syna manželů Fialových. Očividně mu není ještě ani patnáct let, ale jak mi Pavel vysvětlil, za přítomnosti zákonného zástupce je jeho spolupráce s dobrovolníky zcela v pořádku.

Celý tým evidentně někoho vyhlíží. Nemůžu si pomoct a sleduju pohledy ostatních směřující k nebi. „Hele, už letí!“ zapíchne mladý dobrovolník prst do vzduchu. Dříve se takto ve střediskové vesničce vyhlížel dráteník. Později Štefan. Ale ten to není. Nad hlavami se nám zjeví helikoptéra České televize. Skrz davy projedou skútry vybavené kamerami. Atmosféra houstne, začátek závodu se blíží.

„Mávejte, zabírá nás!“ křičí chlapec. Všichni mávají s nadějí, že je někdo zahlédne v televizi. „Někteří lidé sem chodí, protože mají šanci dostat se blízko ke kamerám a hvězdnému prostředí. Když se nedostanou na nejoblíbenější stanoviště, jako je například předávání medailí, jsou zklamaní,“ dozvím se později od Radka z občerstvovací stanice.

„Za ty roky už vycítím, kdo stojí o dobrovolnickou pozici především kvůli možnosti dostat se do zákulisí oblíbeného závodu a k ubytování zdarma,“ říká Pavel Čermák. „Pokud cítím z naší komunikace, že zájem o práci samotnou je až na posledním místě, spolupráci odmítnu. Nejde o to tu mít hodně lidí ve vestách a čepicích, ale kvalitní podporu závodníkům.“

Snaha o zviditelnění ovšem rozhodně není případ rodiny Fialů z Chrudimi. „Pracuju v zařízení pro pacienty s Alzheimerem. Není to snadná práce, potřebuju občas zvednout náladu pozitivním prostředím. Zjistila jsem, že to je pro mě a moji rodinu bezva relaxace. Setkáváme se tady i na různých letních akcích v podobné partě už několik let, máme s sebou i syna,“ kývne směrem k chlapci se zakloněnou hlavou Lenka Fialová.

Opravdu všechny členy rodiny baví trávit čas mrznutím v úschovně lyží? „To víte, oni jsou z Chrudimě, tam jsou lidi jiní,“ špičkuje je kolegyně ze Šluknovského výběžku. Tam jsou asi taky jiní, protože i ona si vzala dovolenou, aby mohla přiložit ruku k dílu. „Jsme tu skvělá parta. Máte štěstí, že jste v úschovně, tady je to nejlepší!“

K tomu Pavel dodává: „Může to znít jako klišé, ale opravdu nám tady vznikla spousta dlouholetých přátelství. Lidé sem jezdí kvůli zážitkům, těch mají vrchovatě.“

Za zvuku dramatické hudby se začínají závodníci srocovat ke startu. Ačkoliv nemám k běžkám žádný vztah, atmosféra mě natolik pohltí, že pociťuji nervozitu za ně. Posledních pár závodníků si přiběhne pro lyže. Mají ještě čas, v první vlně startují ženy z elitní třídy, po nich následují elitní muži. Až později přijde řada na devět vln tak zvaných hobíků.

„Máte tady moje lyže?“ ptá se zjevně nervózní závodník.

„Mám dělat, že ne?“ ptám se.

„Kdepak, já to jet chci. Jen to dovedně skrývám,“ usmívá se pán.

Po odjezdu všech vln máme chvilku volněji. „Zajdi si na čaj nebo na polívku, než se dostaneš na další pozici,“ radí mi ostatní. Vyrážím do jídelního stanu na obstojnou gulášovku s houskou. „Vezměte si kafe v plechovce a něco sladkého,“ nabízí obsluha. No vida, žaludek dnes trpět nebude.

„Eliťáci mají speciální režim předávání medailí. Když jedou, do cíle nikdo z nás nesmí,“ zastavuje mě laskavě, ale přísně a spravedlivě dobrovolník, který střeží vstup do cílové rovinky, kde mě čeká unikátní příležitost rozdávat medaile závodníkům. „To je jedna z nejoblíbenějších pozic, o tu se mi každoročně perou,“ potvrzuje Pavel.

Máme chvilku, přesouváme se tedy na místo, odkud uvidíme dramatický spurt do cíle. První hrozen závodníků se blíží, dav šílí, fanoušci křičí, pískají, tlučou do bubnů. „Ježiš, mě to úplně dojalo,“ utírá si slzy paní vedle mě, když je rozhodnuto. Cílem jako první profrčel hrozen pěti severských borců. První české jméno, Jiří Pliska, vidíme na 21. pozici.

Elitní jezdci jedou velmi vyrovnaně, co nevidět se sejdou v cíli všichni, je tedy potřeba přemístit se do cílové rovinky, abych se mohla zapojit do předávání medailí těm nejlepším z hobíků. Na Jizerské padesátce dostává medaili každý, čeká nás tedy předání bratru osmi tisíc kusů.

„Tady si naberte, pověste si je na ruku a pak je prostě rozdejte. Hlavně se nesmíte objevit za touto čárou, ať nelezete do záběru kamerám,“ ukazuje vymezený prostor Jan Dvořák, vedoucí „medailistů“ a cílové občerstvovací stanice nabízející čaj, iontový nápoj a čokoládu.

Zpočátku se dostavují závodníci spořádaně v menších skupinkách. Postupně však narůstá počet přijíždějících. Vítáme je se širokým úsměvem a s gratulacemi. „Blahopřeju, výborný čas!“ věším medaili na krk odhadem padesátníkovi ve výtečné formě. „Ježiš, to je rok od roku těžší.“ Možná mluví i o závodu, ale rozhodně má na mysli medaili.

„Medailí máme ke dvěma tunám. Každá váží víc než dvě stě gramů a je jich přes osm tisíc,“ sděluje mi dobrovolník, který právě vleče plnou krabici medailí a evidentně s tím má dost co dělat. Teď ale není čas počítat, v cíli se hromadí běžkaři popadající dech.

„Ježiš, to byl debilní nápad,“ zhodnotí svou závodní motivaci jeden z nich. „Dyť mě z toho šlehne!“

„Ale kdež, tady máte medaili, omdlívá se mimo cílovou rovinku, prosím,“ dovolím si zažertovat.

„Já jsem to přežil!“ zařve jiný závodník, obejme mě a vlepí mi usoplenou pusu.

„Pusy sbíráme, to je čest,“ informuje mě kolega a vydává se k výrazně krásné závodnici, která do cíle dojela bez stopy námahy perfektně nalíčená. Celkem chápu, proč kolega sbírá pusy právě u takových. Já dostanu postupně ještě tři.

Sdílená radost se mísí s pocity, že někteří závodníci brali hodně z rezerv. „Posledních deset kilometrů bylo peklo. Stopy už trochu kopaly, měl jsem co dělat, abych se udržel na nohách,“ vypráví mi jeden z hrdinů dnešního dne.

„No vidíte, stálo to za to, dojel jste na medailovou pozici,“
usměju se na něj a ozdobím jej medailí.

„Tady je to super, že jo?“ přitočí se ke mně dáma v dobrovolnické čepici. „Máte štěstí, že jste tady, tady je to nejlepší!“

„Pojďte si zkusit občerstvovačku, tady je teď lidí dost,“ nabídne mi Honza Dvořák a vede mě do stanu, kde se u čtyř velkých zásobníků s čaji a iontovým nápojem zběsile plní kelímky.

„Teeeeeplý čaaaaaj!“ vykřikuju a předávám závodníkům do ruky kelímky s první záchrannou tekutinou obohacenou energetickým nápojem.

„Ten je dobrý, ještě!“ vrací se mi spokojení zákazníci.

„Musíš je odhánět, nebo nám to tu úplně zablokují,“ přitočí se ke mně Radek Moťka.

„Postupte si dále do vozu, prosím!“ prokládám tedy své vyřvávání „Teeeeplý čaaaaaj“. Čím později závodníci přijíždějí, tím častěji slyším dotaz: „S rumem?“

Když už mě bolí pusa ze samého usmívání, rozhodnu se chvilku podávat kelímky bez nápovědy. „Co je v tom? Čaj?“ ptá se okamžitě závodník. „Je teplý?“ ptá se druhý. Aha, takže tak to nepůjde. „Teeeeplý čaaaaaj!“ hulákám nadále a co nejrychleji podávám kelímky.

Za chvilku zjistím, že nemám co rozdávat. Jiná dobrovolnice zápasí s ďábelským tempem, kterým čaj mizí. „Takhle ne! Pusť mě k tomu, to nesmíš vypínat, lej to tam nepřetržitě,“ odstrčí ji Alena a předvede, jak to myslí. „Připravuj mi kelímky, není na co čekat!“ nastolí zpět rovnováhu.

„Gratuluju, teeeeplý čaaaaj,“ opakuju do zblbnutí. Najednou mi dojde, že jsem od rána pořádně nepila. „Jsi u zdroje, klidně si jeden ten čaj dej, ať ti není špatně,“ radí Radek. Vždyť já vlastně ani neměla oběd. „Pojď, taky jsem ještě nejedl,“ vysvobodí mě na chvilku někdy kolem půl třetí.

Chvilku u oběda využiju, abych se zeptala, jak se k dobrovolnictví dostal. „Studoval jsem v Liberci vysokou, a když mě chtěli na dobu trvání padesátky vyhodit z kolejí, tak jsem se radši přihlásil, abych si nemusel na týden hledat nové ubytování,“ směje se Radek. Nenapadlo ho někdy pomáhat na padesátce za peníze? „No vidíš, to mě člověče nikdy nenapadlo,“ nakrčí mírně čelo studovaný učitel.

Kolem třetí nával u občerstvovačky trochu opadá. Začínám pociťovat únavu. Ne že bych fyzicky překonala jakýkoliv svůj rekord, nával energie, kterou jsme si dnes se závodníky, ale i dobrovolníky vyměnili, bude ale chtít chvilku na zpracování.

„Tady vám předávám dobrovolnickou medaili,“ loučí se se mnou Pavel.

„Moc děkuju, daruju ji kamarádce, která nemohla jet.“

„Tak to tady máte ještě jednu, ať vám zůstane na památku,“ rychle zareaguje Pavel.

„Osvědčila ses, tak zase za rok! A přijď na občerstvovačku, tam je nejlepší tým!“ loučí se se mnou Alena. Petr s Radkem souhlasně kývají. Svírám v ruce svou první a nejspíš poslední sportovní medaili, panty mě bolí od úsměvu a ani se mi nechce domů. „Tak za rok. Nebo v létě na Běhej lesy!“ slyším za sebou.

Tak kdybyste někdy váhali, jestli do toho jít, nebojte se. Dělají sice zadarmo, ale jinak jsou bezva. Běžte klidně do úschovny. Tam je to nejlepší. Nebo k medailím. Tam je to taky nejlepší. A to ani nemluvím o občerstvovačce v cíli! Tam je to vůbec úplně nejvíc nejlepší!

Trefa do červeného

Tentokrát začneme poněkud zostra rovnou hádankou: je to sport, na který chodí desetitisíce fanoušků, hráči mívají extravagantní účesy, obrovské oblibě se těší v Británii a jeho nejlepší reprezentanti vydělávají miliony. Co je to?

Že jste to vy, dám vám možnosti: a) fotbal, b) šipky. Možná vás to překvapí, ale správné odpovědi jsou obě.

Pokud jste si tedy stejně jako já představovali, že šipky se hrají především v temných hospodách, hlavní výhrou je něco mezi tatrankou a beruškou na klíček a fanoušci se rekrutují převážně z řad kamarádů, kteří se na rozdíl od šampiona netrefí nejen do správných čísel na terči, ale někteří po pár hodinách usilovného fandění ani do dveří, budete se divit.

Jestli se mám od někoho nechat vyvádět z omylu, ať je to ten nejlepší. O představení šipkového sportu spojené s tréninkem jsem požádala několikanásobného mistra republiky, trojnásobného účastníka mistrovství světa a prvního českého profesionálního hráče šipek Karla Sedláčka, v šipkovém světě zvaného Zlej Kája.

Naše setkání s Karlem Sedláčkem a jeho soukmenovci z místního šipkového týmu proběhne na stylovém místě – ve srubu U Fanánka, který se nachází v půvabné obci Kuks. „Náš klub jsme registrovali pod názvem Z Kuksu klan, trochu jsme se báli, že nám to neuznají,“ směje se provozovatel bistra a předseda klubu Jiří Mertlík.

„Celkově je nás v klubu osmadvacet, máme čtyři týmy. Náš tým hraje pod názvem Bombarďáci,“ dodává Zlej Kája, aby bylo jasno, že základem úspěchu v šipkách je mít úderné jméno. Můj první nápad, začít si říkat Zběsilá šipka nebo Dart Shamer (ostuda šipek), zatím neventiluju. Než se dostanu na závodní úroveň, ještě to radši doladím.

„Moje přezdívka vznikla při jednom turnaji. Roznesl jsem tam na kopytech jednoho hráče, který pak prostě plácnul: ‚Kája, ten je zlej!‘ a pak to začalo žít svým životem,“ popisuje vznik svého závodnického alter ega Karel Sedláček.

Jeho rozšafné vyprávění, milý úsměv, laskavý a ochotný přístup je sice v přímém rozporu s jeho přezdívkou, ale chápu, že se závodním jménem Dobrák Kája by soupeře moc nezastrašil.

„Tohle místo není jen tak nějaká hospoda s šipkami, už přes pět let tady pořádáme turnaje pro celou republiku. Každý pátek si sem jezdí zahrát hráči z různých měst. Dokonce i ze zahraničí,“ dodává Jiří Mertlík.

Zadívám se na čtyři zavěšené terče. Něco je na nich jinak. „Tohle nejsou elektronické terče, ale sisalové na steelové šipky,“ vysvětluje Zlej Kája. Kdyby řekl, že je stvořila víla z ranní rosy, rozuměla bych tomu stejně.

„A ten sisal, to jsou tady ty chlupy?“ zeptám se odborně s prstem přejíždějícím jakési štětinky na terči. Po tom, co se pánové dosmějí, vysvětlí mi David Melichar, že sisal je textilní vlákno z agáve.

„Oproti plastovému terči má celou řadu výhod. Šipky se od něj neodráží. Pokud je nějaké místo, kam hraju nejvíc, už příliš narušené, dá se pootočit, číslování není na polích terče nastálo. Šipky s ocelovým hrotem se do sisalu krásně zapichují, nesbíráme je pořád po zemi jako u elektronických šipek,“ vyjmenovává Zlej Kája.

„Taky vám tu pořád něco nebliká a nehraje. Jen si poslechněte ten krásný zvuk,“ přidává jeden z Bombarďáků a hodí šipku do terče. Ozve se šumivý zvuk zakončený měkkým úderem. „Steelové terče jsou prostě proti softovým mnohem lepší.“

Nechávám se tak strhnout suverenitou toho prohlášení, že bych se téměř zapomněla zeptat, o čem se to vlastně bavíme.

„Softové šipky jsou ty s plastovými hroty,“ dozvídám se. Aha, takže takové ty, co neustále přešroubovávám, protože se zalomily v terči? „Přesně ty! Nakonec vyjdou dráž, protože se lámou, a navíc zacpávají terč,“ potvrdí mi Karel. „Zato pořádné ocelové šipky z jednoho kusu, to je jiná! Občas se musí vyměnit letky, jinak vydrží všechno,“ pochvaluje si.

Při přípravě na naše setkání jsem si nemohla nevšimnout, že existují i šipky značky Kája Zlej, v anglické verzi Evil Charlie. „To k tomu sportu patří, každý vrcholový hráč má svou značku a své šipky,“ usmívá se Karel. „Těmi to ale není. Samozřejmě vybírám takové, co mi nejlépe padnou do ruky, jsou dobře vyvážené a celkově mi nejvíc vyhovují, ale vyhrál bych nad vámi i s jakýmikoliv jinými,“ zahání okamžitě jakýkoliv náznak toho, že bych svou neschopnost trefit se na centimetr přesně mohla svést na špatné vybavení.

„Mám dokonce i svůj nápoj,“ ukazuje mi reklamní banner s fotkou energy drinku a reklamním heslem: „Dej si Karla, hodíš dabla!“ Nemůžu si pomoct a s ohledem na svou šikovnost, kvůli které jsem si rozdrtila loket při chůzi, si představím svoje reklamní heslo: „Dej si Zuzku, hodíš držku!“

„Náhodou vám to docela jde!“ pochválí mě Bombarďák David Melichar. „Šipky vám lítají rovně a pouštíte je ve správný okamžik.“ Tak že bych přece jen měla šanci? „Mezi ženami zatím není příliš velká konkurence a se šipkami se dá začít kdykoliv. Můžete to zkusit třeba na nějakém malém turnaji. U nás je startovné stovka. Veškeré vybrané peníze se pak rozdělí mezi vítěze, což je taky dobrá motivace,“ vysvětluje David.

„To je další rozdíl oproti elektronickým šipkám. Tam hážete peníze do automatu a všechny je shrábne provozovatel. U sisalových terčů není co kam házet jakýmsi anonymním lidem v pozadí, takže se s penězi hned dá naložit jinak,“ pokračuje Karel.

Vypadá to, že sisalové terče nemají jedinou nevýhodu. „Akorát si musíte sama počítat body,“ podotkne jen tak mimochodem Jiří. Aha! A jsme u toho. O šipkách toho moc nevím, ale vím zcela jistě, že rychle si při turnaji spočítat, kolik je 501 minus třikrát 19, by mi zabralo podobně času a energie jako snaha zjistit, kolik pruhů má zebra.

„Zkušení hráči už tohle počítání mají v krvi. Na turnajích je navíc rozhodčí, kterého se můžete zeptat, kolik bodů máte ještě naházet,“ uklidňuje mě Karel.

„Taky tady máme takovou pomůcku,“ ukáže David na banner s názvem Checkout.

170 T20 + T20 + Bull, píše se v prvním řádku. „To vám radí, jak hodit 170 bodů, tak zvaný big fish. Nejkratší cesta je přes trojitou dvacítku hozenou dvakrát po sobě. Pak stačí hodit bull neboli střed, ten je za padesát, a je to,“ zasvěcuje mě do šipkařské bible Karel.

Celkem mě šokuje, s jakou přesností dokáže trefit požadované číslo. Navíc u toho bryskně počítá a přepočítává v případě, že plán nevyjde zcela podle představ. „Když se hraje pět set jednička, je potřeba od čísla 501 dojít k nule co nejmenším počtem hodů. Poslední hod musí být vždy do políčka double. Pokud by mi tedy chybělo řekněme osm bodů, musím hodit dvojitou čtyřku. Proto je důležité si to propočítat. Kdyby mi vyšla na poslední hod devítka, tak to prostě jednou šipkou hodit nejde,“ vysvětluje trpělivě Karel. Rozumím, chápu, čtyři a půlku na terči taky nevidím.

„Dvacítka je hned vedle jedničky. Teď si představte ty emoce, když si to spočítáte, chcete hodit jednou šipkou šedesát, ale omylem hodíte na trojitou jedničku a máte rázem o padesát sedm bodů míň!“ vypráví Karel.

Já si teda upřímně řečeno těžko představuju i ty emoce, kdy chci hodit trojitou dvacítku a fakt ji hodím.

Atmosféra v tréninkovém bistru je uvolněná a veselá, tak mě napadne zeptat se na něco, co podle mě šipky neoddělitelně doprovází – alkohol. K tomu se Karel vyjádří následovně: „Samozřejmě se hraje především v hospodách, takže se u šipek tu a tam popíjí. Malá dávka na uvolnění pomůže, ale na důležitém turnaji bych si to přehánět nedovolil.“

„No jo, abychom nezapomněli! Musíte ochutnat naši medovinu!“ odběhne pro svůj poklad Jiří, který si sám ovšem nedá, protože alkohol přestal pít a poctivě se drží i s kamarády při šipkách.

Jak je to vlastně s dopingem? „Někteří holandští borci na menších turnajích vypadají, že k odhazové čáře doletí na svém duhovém drakovi, takže se normálně jako v každém jiném sportu dělají dopingové kontroly. Taky by se nabízelo dát si něco na pevné nervy, tak se to raději hlídá,“ vysvětluje možná Zlej, ale zásadně čistej Kája.

Uvolnění, klid, hlava – to jsou časté termíny, na které v souvislosti s šipkami narážíme. „Představte si, že na vás bučí desetitisícový dav, protože hrajete proti jejich favoritovi. Stačí dva milimetry vedle a veškeré naděje jsou pryč. U nejlepších hráčů je spíš zázrak, když se netrefí. Dokázat se zavřít do svého tunelu, ve kterém nevnímám nic jiného než terč a šipky, to je základ úspěchu. Když se správně soustředím, mohli by to vedle mě házet třeba oštěpem a je mi to jedno. Myslím, že by mi mohl pomoct i nějaký mentální kouč, takové spolupráci bych se určitě nebránil.“

V tomto ohledu jsou pro Karla méně stresující halové zápasy, kde nebývají diváci, a na rozdíl od těch pódiových tak není hráč pod takovým tlakem. Ovšem ne že by klání nikdo nesledoval, díky aplikacím se dá turnaj prožívat online z pohodlí domova kdekoliv na světě.

„Noční můra hráčů je dartitis,“ vysloví David slovo, které je pro Karla zapovězeno. „To je psychický blok, který najednou zabrání hráči hodit šipku. On ji třeba i hodí, ale pustí pozdě. Úplně vás to paralyzuje.“ Přísahala bych, že se v místnosti
ochladilo, když to říkal.

„O tom se odmítám bavit. Podle mě si to lidi mohou tím strachem vsugerovat. To nehodlám riskovat,“ pevně se k problému postaví Karel.

I přes bájný dartitis mi šipky přijdou jako velmi sympatický sport. Není k němu potřeba extra investice, podle Karla by stačilo kolem dvou a půl tisíc na to, aby si člověk obstaral obstojný terč a šipky, trénovat se dá s kamarády za družného hovoru, člověk nemusí podstupovat žádnou velkou fyzickou přípravu…

„Tak to pozor. Po několikahodinovém tréninku pěkně bolí ruka a vlastně kolikrát i noha, na které při odhodu stojím. Když jsem měl víc času, chodil jsem plavat a do posilovny, aby mě bolest neomezovala,“ vyvede mě z omylu Karel. „Turnaj znamená například čtyři dny celodenního hraní. Věřte mi, že když hážete od devíti do šesti, máte toho večer celkem dost.“

To, že nepřehání, potvrzuje fakt, že tuto reportáž píšu s mírně namoženým pravým bicepsem. Šokující.

Ani to mi ovšem zážitek nezkazí. Šipky mě skutečně baví. „Kdybyste se chtěla registrovat v národní soutěži pod českým šipkovým svazem, stačilo by zaplatit členský poplatek 500 Kč a pak startovné,“ doplňuje David.

„To je u nás ta stovka, kterou navíc máte šanci spolu s dalšími stovkami vyhrát zpátky,“ spiklenecky na mě mrká Jiří.

„Moje dcery hrají taky. Jedna je vicemistryně, druhá dokonce mistryně republiky! Je úplně jedno, kolik člověku je, a navíc mezi ženami je větší šance zazářit, je jich míň. Stačí jen pořádně trénovat,“ snaží se mě motivovat David Melichar.

„Já nejvíce trénuju doma. Ve sklepě jsem si pověsil několik terčů, takže můžu trénovat s někým i tam. Je to mnohem lepší než hrát proti počítači. Na opravdové emoce mě počítač nikdy nepřipraví. Netrénuju denně, ale když, tak je to několik hodin v kuse,“ zasvěcuje mě Karel do svého tréninkového plánu.

„Nemůžu ale pořád hrát. Mám firmu a hlavně rodinu s malými dětmi. Žena kvůli mně odešla z Brna do malé vesnice a teď je tam pořád sama. Naprosto chápu, že jí vadí, když kvůli šipkám pořád někam jezdím. A to teď budu muset párkrát letět do Anglie. Když se vrátím, budu s rodinou, abych pak neletěl ještě jednou – z domu,“ směje se Karel.

Naráží tím na svůj poslední velký úspěch, díky kterému ho média zaznamenala. Jako první Čech totiž vybojoval PDC Tour Card. Jedná se v podstatě o kartu potvrzující dvouletou smlouvu v prestižní soutěži. „Ozvala se mi britská agentura, která mě teď zastupuje. Jen něco vyhraju, už mám v mailu letenky do Anglie na turnaj. Obstarají mi ubytování, dopravu z letiště, je to sen!“ vypráví se zářícíma očima Karel.

„Mám teď dva roky na to, abych se dostal v žebříčku do
64. místa. Pokud se to povede, prodlouží mi platnost karty o rok. Pokud ne, musel bych znovu projít turnajem a pokusit se kartu zase získat. Z Británie se tam dostalo jen dvacet hráčů a z pevninské Evropy 11. Celkově má PDC kartu pouhých 128 hráčů na světě,“ vysvětluje Karel, velmi dobře si vědom zodpovědnosti, která na něj teď bude vytvářet další tlak.

Skloubení rodinného života, provozu firmy, dostavby domu a profesionální úrovně hraní šipek není žádná legrace. „My tady Karla fakt obdivujeme, jak to všechno zvládá,“ vyjádří své uznání Bombarďák Jiří Mertlík.

Přátelští a upřímní lidé, kteří si na nic nehrají – tak na mě působí místní tým. „Někdo mi nemusí sednout osobnostně, ale nikdy jsem se nesetkal s nějakou záští, naschvály nebo nepříjemnou atmosférou,“ potvrzuje můj dojem. Šipky jsou zkrátka hra sympaťáků, co si prostě občas zahrají o trochu víc.

„Vítěz některých soutěží bere i pět set tisíc liber,“ dodá Karel. „My jsme jednou při párové hře tady v Čechách hodili s kolegou devítku a vyhráli jackpot padesát tisíc. To je taky fajn, ne?“
usmívá se Karel. Pánové by se mohli náborem na šipky živit, já už jsem prakticky přesvědčená.

Teď ještě zjistit, co je to ta devítka. „Devět je nejmenší počet hodů, kterými jde uhrát hru. Je to celkem raritní, a když to padne, je co slavit.“

Ačkoliv má Karel svého manažera z britské agentury, za svůj úspěch vděčí částečně i Pavlu Kordovi, sportovnímu komentátorovi, který pro šipky v Čechách udělal hodně. „Pomáháme si navzájem. Hodně věcí konzultujeme, vím, že na Pavla se můžu vždycky spolehnout. Dělá to nezištně, má ten sport prostě rád. Já se zase snažím pomáhat dobrými výsledky,“ říká Karel.

Člověk by řekl, že šipky jsou hra pro jednotlivce. Po setkání v Kuksu mám neodbytný pocit, že jde alespoň částečně o kolektivní sport nejen díky párovým hrám, ale i proto, že tady za šampionem stojí celá řada podporujících. A mít kolem sebe Bombarďáky, kteří si navzájem úspěch přejí, tomu teprve říkám trefa do černého.

Co do černého, do červeného triplu dvacítky!

Lovecká sezóna

„Něco tu je!“ zašeptá mi do ucha myslivec Karel. Zbystřím všechny smysly. Opravdu, zleva v pravidelných intervalech slyším šustění. Oči v šeru pátrají po původci toho zvuku. Malinko se vykloním, bunda zašustí, okamžitě ztuhnu v pohybu a zadržím dech, ale zvuk utichne. Po chvilce ho spatřím – kosák.

Pokud se domníváte, že myslivost je pouze kratochvíle svérázných jednotlivců v zeleném s morbidními sklony, jejichž revírem je revír a jejichž tempo vraždění je vražedné, nenechte se mýlit. Myslivost má svou historii a opodstatnění.

Ačkoliv je jedním z jejích důležitých prvků předávání tradic, jisté věci se v průběhu let změnily. První myslivci totiž chodili v trenýrkách z kožešin a lovili třeba mamuty. Zabezpečovali tak lovem stravu, která byla před rozvojem zemědělských plodin jednou z hlavních zdrojů obživy.

Nynější myslivci naštěstí postoupili v oblasti odívání a také už neřeší, jak nacpat do mrazáku mamuta, na kterém by byla jeho tlupa existenčně závislá po několik měsíců. Jejich hlavním zájmem je chov zvěře vedoucí k zachování udržitelného ekosystému honitby.

K tomu, aby se tak dělo citlivě a správně, musí mít myslivec velmi dobré znalosti přírody a dodržovat pravidla daná zákonem, potažmo mysliveckým spolkem.

„K myslivosti mě doma vedli od dětství,“ začne vyprávět Karel, můj dnešní průvodce světem myslivosti. „Strejda mě brával do lesa už ve čtyřech letech. Vždycky položil klíče od auta před přední kolo a řekl mi, že kdyby se mu něco stalo, mám jet do vesnice pro pomoc.“

Na můj dotaz, co by se tak mohlo stát, mi ochotně povypráví o známém, kterému špatně střelené prase rozpáralo stehno. Následujících několik minut se těžko zbavuji představy, jak čtyřleté dítě odjíždí do vesnice Škodou 120 s rádiem hrajícím píseň „Dva roky jezdím bez nehod, s větrem se honím o závod…“, aby pak vysvětlilo prvnímu dospělému, že „stlejda“ z nedostatku lepších nápadů po útoku tepenně krvácí.

Tak trochu doufám, že je Karel latiník. Abyste tomu rozuměli – stejně jako rybáři, i myslivci jsou proslulí okořeňováním historek z lovu tak, aby byly pro posluchače šokující. Tomuto vypravěčskému upgradu se říká myslivecká latina. Karel se však dušuje, že nepřehání.

Moje povědomí o myslivosti není nijak závratné. Jednou mě jeden myslivec rozčílil informací, že v blízkosti vesnice střílí zatoulané psy klidně i s obojkem hlava nehlava, protože jsou škodná. Jiný mi na druhou stranu s dojetím v očích vyprávěl o zvířatech ve svém revíru. Tvrdil, že pozná některé konkrétní kusy, jelenovi říkal tuším Jaromír. Škoda jen, že si nenechal pro sebe závěr příběhu, ve kterém je z Jaromíra guláš. Z ambivalentnosti toho vztahu jsem byla dost jelen.