Obsah

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

I.

II.

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Agatha Christie

Vražda

Rogera ACKROYDA

Kalibr

Přeložil Milan Lžička

The Murder of Roger Ackroyd

Copyright © 1926 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled VRAŽDA ROGERA ACKROYDA

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8356-2

Věnováno Punkie,

která má ráda klasickou detektivku,

vraždu, vyšetřování,

a také když na všechny postupně

padne podezření!

PRVNÍ KAPITOLA

Doktor Sheppard u snídaně

Paní Ferrarsová zemřela ve čtvrtek v noci z 16. na 17. září. Pro mě dali poslat v osm ráno v pátek sedmnáctého. Už jí nebylo pomoci. Tou dobou byla po smrti již několik hodin.

Domů jsem se vrátil pár minut po deváté. Odemkl jsem vchodové dveře a úmyslně se ještě chvíli zdržel v předsíni věšením klobouku a lehkého svrchníku, jimiž jsem se prozíravě vybavil proti chladu podzimního rána. Popravdě jsem byl značně rozrušený a znepokojený. Nemíním se kasat, že jsem už tehdy předvídal události několika příštích týdnů. To v žádném případě. Instinkt mi ovšem napovídal, že bude jaksepatří rušno.

Z jídelny nalevo se ozval řinkot čajového servisu a krátké suché zakašlání mé sestry Caroline.

„To jsi ty, Jamesi?“ zavolala.

Zbytečná otázka, vždyť kdo jiný by to mohl být? Popravdě byla příčinou mého krátkého zdržení právě sestra Caroline. Jak líčí už Kipling, zní heslo čeledi mungů: „Běž a zjišťuj.“ Kdyby si Caroline někdy měla vybrat svůj erb, rozhodně bych navrhoval munga zvídavě vzpřímeného na zadních. První část hesla by se dala vypustit. Caroline totiž umí zjistit všechno možné, a přitom nehnutě sedět doma. Nevím, jak to dokáže, ale je to tak. Mám podezření, že si ze zdejších služebných a obchodníků vybudovala vlastní výzvědnou službu. Mimo domov nevyráží informace sbírat, nýbrž je šířit. I v tom je přebornice nad jiné.

A právě její posledně jmenovaný rys ve mně vyvolal nerozhodnost. Všechno, co teď Caroline prozradím o úmrtí paní Ferrarsové, se během půldruhé hodiny roznese po celé vsi. Jako lékař přirozeně musím zachovávat diskrétnost. Proto jsem si také osvojil zvyk tajit před sestrou všechno, co se utajit dá. Obvykle si patřičné informace zjistí tak jako tak, aspoň mě ale hřeje mravní zadostiučinění, že jsem v tom zcela nevinně.

Zhruba před rokem umřel paní Ferrarsové manžel a Caroline od té doby tvrdí – byť pro takové tvrzení nemá sebemenší oporu –, že ho otrávila jeho choť.

Stojí si za svým, i když opakovaně namítám, že Ferrarse zabila akutní gastritida, umocněná notorickou konzumací alkoholických nápojů. Příznaky gastritidy a otravy arzenikem nejsou nepodobné, to uznávám, jenže Caroline své obvinění zakládá na zcela jiných důvodech.

„Stačí se na ni podívat,“ vyjádřila se onehdy.

Paní Ferrarsová už nebyla nejmladší, šlo ale o velice přitažlivou ženu, která se vždy oblékala prostě, leč slušivě – kdekterá žena ovšem nakupuje oděvy v Paříži a ještě to neznamená, že nutně musela otrávit vlastního manžela.

Zatímco jsem postával v předsíni a tohle všechno mi táhlo hlavou, ozval se znovu Carolinin hlas, tentokrát ostřeji.

„Kde u všech všudy vězíš, Jamesi? Pojď se přece nasnídat.“

„Už běžím, sestřičko,“ houkl jsem honem. „Jenom jsem si věšel kabát.“

„Za tu dobu bys jich stihl pověsit půltucet.“

Měla naprostou pravdu. To jsem mohl.

Vešel jsem do jídelny, jako obvykle jsem Caroline zlehka políbil na tvář a zasedl k vajíčkům se slaninou. Slanina mezitím vystydla.

„Volali tě dost brzo,“ podotkla Caroline.

„To ano,“ přisvědčil jsem. „Z King’s Paddocku. K paní Ferrarsové.“

„Já vím,“ odpověděla sestra.

„A odkud to víš?“

„Řekla mi to Annie.“

Annie u nás posluhuje. Je to hodné děvče, ale pouští si pusu na špacír.

Rozhostilo se ticho. Dál jsem snídal vejce na slanině. Sestřin dlouhý útlý nos se na špičce lehounce zachvěl, což se jí stává, když ji něco zaujme nebo vybudí.

„No a?“ vyzvídala.

„Je s ní amen. Nedalo se už nic dělat. Zřejmě umřela ve spánku.“

„Já vím,“ zopakovala sestra.

Tohle už mě dopálilo.

„To přece nemůžeš vědět,“ odsekl jsem. „Sám jsem to zjistil až tam a ještě jsem to neřekl živé duši. Jestli o tom naše Annie ví, bude asi jasnovidka.“

„Neřekla mi to Annie. Mám to od mlíkaře. A tomu to pověděla Ferrarsovic kuchařka.“

Jak říkám, Caroline si nemusí shánět informace po okolí. Jen sedí doma a ony si ji najdou samy.

„Na co umřela?“ zajímala se sestra. „Selhalo jí srdíčko?“

„To už ti mlíkař neprozradil?“ opáčil jsem jízlivě.

Jenže kdepak s jízlivostmi na Caroline. Bere je totiž naprosto vážně a podle toho i odpovídá.

„Sám to nevěděl,“ vysvětlovala.

Bylo jasné, že se Caroline dřív nebo později stejně všechno dozví. Tak ať to klidně slyší ode mě.

„Předávkovala se veronalem. Poslední dobou ho brala na nespavost. A zřejmě to přehnala.“

„Hloupost,“ namítla okamžitě Caroline. „Vzala si ho úmyslně. Mně nic nevykládej!“

Je zvláštní, že když chováte tajné přesvědčení, které si nechcete přiznat, a někdo jiný danou myšlenku vyřkne nahlas, zmocní se vás odmítavá zlost. Hned jsem začal rozhorleně oponovat.

„A už je to tady zas,“ durdil jsem se. „Bezdůvodně děláš unáhlené závěry. Proč by u všech všudy páchala Ferrarsová sebevraždu? Pořád celkem mladá a zajištěná vdova, které sloužilo zdraví a která si vesele mohla užívat života. To je absurdní.“

„Ani trochu. I ty sis musel všimnout, jak se za poslední dobu změnila. Zhruba za poslední půlrok. Působila vyloženě utrápeně. A před chvílí jsi přiznal, že nemohla spát.“

„Jak tedy zní tvoje diagnóza?“ opáčil jsem chladně. „Že by nešťastná láska?“

Sestra zavrtěla hlavou.

„Výčitky svědomí,“ odpověděla s gustem.

„Výčitky svědomí?“

„Ano. Nechtěl jsi mi věřit, když jsem ti říkala, že otrávila manžela. Teď jsem o tom přesvědčená tím spíš.“

„Podle mě na to nejdeš dost logicky,“ namítl jsem. „Když už by ženská spáchala zločin typu vraždy, určitě by si ve své bezcitnosti užívala jeho plody bez slabomyslných projevů sentimentality, jako je lítost.“

Caroline zavrtěla hlavou.

„I takové ženy určitě jsou – ale Ferrarsová k nim nepatřila. Byla hotový uzlíček nervů. K manželově vraždě ji dohnalo nutkavé puzení, jelikož byla typem člověka, který prostě nesnese jakékoli útrapy, a manželka muže, jakým byl Ashley Ferrars, si bezpochyby musela vytrpět ažaž…“

Přikývl jsem.

„A od té doby si vyčítala, co provedla. Nemůžu si pomoct, ale je mi jí líto.“

Pochybuju, že Caroline někdy Ferrarsovou litovala, dokud ještě žila. A teď když se odebrala do míst, kde už modely z Paříže (zřejmě) neunosí, začne sestra útlocitně projevovat soucit a pochopení.

Rázně jsem namítl, že všechno, co tvrdí, je nesmysl. A byl jsem o to ráznější, že potají jsem s jejím názorem aspoň zčásti souhlasil. Ale aby se Caroline dobrala pravdy jen nějakým zasvěceným odhadem, to prostě nejde. Nic takového jsem nemínil podporovat. Ještě svoje názory začne roznášet po vesnici a všichni si budou myslet, že vychází z lékařských faktů přímo ode mě. Nemám to rozhodně lehké.

„Hloupost,“ odmítla Caroline moje výhrady. „Však uvidíš. Sázím deset k jedné, že nechala dopis, kde se ke všemu doznává.“

„Žádný dopis nenechala,“ opáčil jsem zhurta, aniž bych tušil, jak si těmi slovy zavařím.

„Aha!“ zvolala Caroline. „Takže sis to zjišťoval, co? Podle mě, Jamesi, si v hloubi duše myslíš navlas to co já. Jsi pěkný pokrytec.“

„Možnost sebevraždy se musí brát v potaz vždycky,“ prohlásil jsem bohorovně.

„A bude se to vyšetřovat?“

„Možná ano. Uvidíme. Pokud budu moci s nezvratným přesvědčením konstatovat, že k předávkování došlo omylem, mohlo by se to obejít i bez vyšetřování.“

„A můžeš to s nezvratným přesvědčením konstatovat?“ zeptala se mě sestra potměšile.

Neodpověděl jsem, pouze jsem vstal od stolu.

DRUHÁ KAPITOLA

Kdo je kdo v King’s Abbotu

Než budu dál líčit, co jsem sestře řekl a co řekla ona mně, asi bych měl alespoň krátce nastínit to, co bych nazval místními poměry. Naše obec King’s Abbot se patrně moc neliší od jiných obcí. Nejbližším větším městem je patnáct kilometrů vzdálený Cranchester. Máme tu velké nádraží, malou poštu a dva konkurenční koloniály. Tělesně zdatní muži odsud obvykle odcházejí už v raném věku, zato je zde nadbytek neprovdaných dam a vysloužilých oficírů. Naše záliby a kratochvíle lze shrnout jediným slovem: „drby“.

V King’s Abbotu jsou pouze dvě významnější sídla. Prvním je King’s Paddock, které po zesnulém manželovi zdědila paní Ferrarsová. To druhé, Fernly Park, vlastní Roger Ackroyd. Na Ackroydovi mi odjakživa přišlo zajímavé, jak neskutečně se podobá velkostatkáři – až tolik, že žádný velkostatkář by tak ani vypadat nemohl. Připomíná jednoho z těch brunátných mužíků v mysliveckém, kteří ve staromódních muzikálech vždy vystupovali hned zkraje prvního dějství, odehrávajícího se někde na návsi. Zpravidla zpívali o tom, jak pojedou do Londýna. Dnes máme kabarety a velkostatkář vyšel v hudbě z módy.

Ackroyd ovšem ve skutečnosti žádný velkostatkář není. Je to veleúspěšný výrobce kol vozů (aspoň myslím). Táhne mu na padesát, má ruměnou tvář a bodrou povahu. Je jedna ruka s místním vikářem, štědře přispívá do farních fondů (i když se proslýchá, že co do osobních výdajů je mimořádně skoupý) a finančně podporuje kriketové zápasy, kluby mládeže i ústavy pro válečné invalidy. Zkrátka a dobře je duší naší poklidné obce King’s Abbot.

Jako jednadvacetiletý mladík zahořel Roger Ackroyd láskou ke krasavici o pět nebo šest let starší než on a oženil se s ní. Jmenovala se Patonová a byla to vdova s jedním potomkem. Historie tohoto manželství byla krátká a bolestná. Bez obalu řečeno byla paní Ackroydová alkoholička. Do čtyř let od svatby se dokázala upít k smrti.

V následujících letech nejevil Ackroyd ochotu podstoupit druhé manželské dobrodružství. Synovi jeho ženy z prvního sňatku bylo pouhých sedm, když mu matka umřela. Dnes už je mu pětadvacet. Ackroyd ho vždycky vnímal jako vlastního a tak jej i vychovával, hoch byl ovšem divoký a v jednom kuse otčímovi působil starosti a potíže. Přesto máme všichni v King’s Abbotu Ralpha Patona moc rádi. Mimo jiné je to mladík nesmírně pohledný.

Jak už jsem uvedl, o drby u nás ve vsi není nouze. Každý si záhy všiml, že se Ackroyd sblížil s paní Ferrarsovou. A po smrti jejího manžela bila důvěrnost jejich vztahu do očí ještě víc. Každou chvíli je vídali spolu a všeobecně se mělo za to, že jakmile Ferrarsová přestane nosit smutek, stane se Ackroydovou ženou. Panoval dojem, že se takové východisko svým způsobem nabízí. Manželka Rogera Ackroyda se prokazatelně upila. I Ashley Ferrars řadu let před smrtí nezřízeně nasával. Proto bylo zcela namístě, aby si tyto dvě oběti alkoholismu navzájem vynahradily všechno, co v minulosti musely strpět ze strany svých bývalých protějšků.

Ferrarsovi se sem přestěhovali teprve zhruba před rokem, ovšem Ackroyda obklopovala aureola drbů už pěknou řádku let. Po dobu Ralphova dospívání vedlo Ackroydovu domácnost hned několik hospodyň a na každou z nich pohlížela Caroline a její přítelkyně s hlubokou podezíravostí. Bez přehánění lze říct, že dobrých patnáct let celá ves s napětím očekávala, kdy si Ackroyd některou ze svých hospodyní vezme za ženu. Poslední z nich, impozantní dáma jménem slečna Russellová, domu vládne pevnou rukou už pět let, dvakrát déle než kterákoliv z jejích předchůdkyň. Má se za to, že nebýt příchodu paní Ferrarsové, jen stěží by Ackroyd vyvázl. A svou roli sehrál ještě jeden faktor – nečekaný příjezd ovdovělé švagrové a její dcery z Kanady. Vdova po Rogerově nezvedeném mladším bratru Cecilovi se usadila ve Fernly Parku a podle Caroline se jí podařilo vykázat slečnu Russellovou do patřičných mezí.

Nevím, co přesně takové „patřičné meze“ obnášejí – zní to až mrazivě nepříjemně –, vím ale, že od té doby bývá slečna Russellová k vidění se semknutými rty a úsměvem, který se nedá nazvat jinak než jako kyselý, a že projevuje nejhlubší soustrast s „nebohou paní Ackroydovou – závislou na milodarech svého švagra. A to je trpký chlebíček, no ne? To já bych se cítila prachbídně, kdybych si na živobytí nevydělávala sama.“

Netuším, jak vdova po Cecilu Ackroydovi vnímala švagrovo sblížení s paní Ferrarsovou, když se ocitlo na tapetě. Bezpochyby bylo v jejím zájmu, aby se Ackroyd neoženil. Kdykoli Ferrarsovou potkala, byla na ni jako máslíčko, přímo jako med. Podle Caroline to ale vůbec nic nedokazuje.

Takovéto věci tedy v King’s Abbotu posledních pár let řešíme. Ackroyda a jeho záležitosti už jsme probrali ze všech možných úhlů pohledu. Paní Ferrarsová zaujala v celé osnově své místo.

Teď se ovšem střípky v kaleidoskopu přeskupily. Z poklidné debaty o případných svatebních darech jsme byli bezděky vrženi přímo doprostřed tragédie.

O takových i všelijakých dalších věcech jsem přemítal, když jsem mechanicky obcházel svoje pacienty. Nebyl mezi nimi žádný případ hodný zvláštního zájmu, což bylo asi dobře, jelikož jsem se v duchu pořád dokola vracel k záhadnému úmrtí paní Ferrarsové. Sáhla si na život sama? Kdyby tomu tak bylo, snad by po sobě nechala pár slov na vysvětlenou svého skutku. Ze zkušenosti vím, že pokud už ženy dospějí k rozhodnutí spáchat sebevraždu, obvykle cítí potřebu ozřejmit duševní stav, který je k tomu osudovému kroku dovedl. Touží být středem pozornosti.

Kdy jsem ji viděl naposled? Někdy před týdnem. Chovala se tehdy naprosto normálně vzhledem… prostě vzhledem k okolnostem.

A vtom jsem si vzpomněl, že jsem ji zahlédl ještě včera, i když jsem s ní nemluvil. Procházela se s Ralphem Patonem, což mě překvapilo, zrovna jeho bych v King’s Abbotu nečekal. Měl jsem totiž za to, že je s nevlastním otcem nadobro rozhádaný. Bezmála půl roku se tady u nás neukázal. Kráčeli bok po boku s hlavami těsně u sebe a ona mu něco nesmírně vážně líčila.

Mohu, myslím, bezpečně prohlásit, že právě v tu chvíli na mě dolehla neblahá předtucha věcí příštích. Nešlo dosud o nic hmatatelného – jen o neurčité tušení, kam všechno spěje. Z té včerejší vážné rozmluvy mezi Ralphem Patonem a paní Ferrarsovou jsem nabyl nepříjemný pocit.

Pořád ještě jsem na ni myslel, když jsem se znenadání ocitl tváří v tvář Rogeru Ackroydovi.

„Shepparde!“ zvolal. „Právě vás jsem sháněl. To je hrůza, co se stalo.“

„Takže už jste to slyšel?“

Pokýval hlavou. Bylo znát, jak těžká je to pro něj rána. Rozložité červené líce jako by se mu propadly, ze srdečného chlapíka kypícího zdravím zbyla pouhopouhá troska.

„Je to horší, než tušíte,“ hlesl. „Poslyšte, Shepparde, musím s vámi mluvit. Mohl byste na chvíli se mnou?“

„To sotva. Musím ještě za třemi pacienty a od dvanácti už zase ordinuju.“

„No tak odpoledne – ne, mám lepší nápad, zvu vás na večeři. V půl osmé. Vyhovuje vám to?“

„Ano, to krásně stihnu. A co se stalo? Něco s Ralphem?“

Ani jsem nevěděl, proč jsem to řekl – snad proto, že s Ralphem bylo každou chvíli něco.

Ackroyd se na mě prázdně zadíval, jako by nic nechápal. Začínalo mi docházet, že se zřejmě stalo něco opravdu vážného. Ještě nikdy jsem Ackroyda neviděl tak rozrušeného.

„S Ralphem?“ opáčil roztěkaně. „Ale kdepak, o Ralpha nejde. Ten je v Londýně – a herdek! Šine si to sem stará Gannettová. O téhle hrůze se s ní nechci bavit. Tak večer, Shepparde. V půl osmé.“

Pokýval jsem, načež chvatně odešel, nasadil mi ale brouka do hlavy. Ralph a v Londýně? Vždyť ještě včera odpoledne určitě byl v King’s Abbotu. Ledaže by se navečer nebo dnes brzy ráno do města vrátil, ovšem z Ackroydova vystupování jsem nabyl úplně jiného dojmu. Mluvil, jako kdyby se tady Ralph několik měsíců neukázal.

Neměl jsem čas nad tou věcí dál hloubat. Blížila se ke mně slečna Gannettová, celá žíznivá po informacích. Slečna Gannettová má všechny typické vlastnosti mé sestry Caroline, postrádá ovšem onu neomylnost, s níž sestra vyvozuje kvapné závěry a která jejím čachrům propůjčuje nádech velkoleposti. Slečna Gannettová byla u konce s dechem a všetečnost sama.

Není to smutné, co potkalo chuděru paní Ferrarsovou? Kdekdo povídá, že prý už roky brala drogy. Tyhle zlé jazyky, ty neznají slitování. Jenže nejhorší je, že ani nejdivočejší báchorky nebývají úplně smyšlené. Na každém šprochu pravdy trochu! Taky se proslýchá, že to pan Ackroyd zjistil a zrušil zasnoubení – no ano, byli už zasnoubení. Ona, slečna Gannettová, si tím prý je naprosto jistá. A já že bych to přece měl vědět nejlíp – doktoři vědí vždycky všechno, jenže drží jazyk za zuby.

Přitom mě probodávala pichlavým pohledem a sledovala, co já na její narážky. Naštěstí jsem se díky dlouholetému soužití s Caroline naučil zachovávat netečný výraz a mít vždycky při ruce bezobsažně vyhýbavou odpověď.

V tomto případě jsem slečně Gannettové poblahopřál, že ty zlomyslné drby nešíří dál. Přišlo mi to jako vydařený protiúder. Byla notně zaskočená, a než se stačila vzpamatovat, pokračoval jsem v chůzi.

Když jsem se celý zadumaný vrátil domů, zjistil jsem, že na mě v ordinaci čeká několik pacientů.

Už jsem myslel, že jsem všechny vyšetřil, a že bych snad mohl před obědem strávit pár minut v zahradě, ale tu jsem si všiml, že na mě čeká ještě jedna pacientka. Vstala, a zatímco jsem vstřebával překvapení, zamířila ke mně.

Ani nevím, proč jsem byl tak zaskočený, snad proto, že ze slečny Russellové sálá jakási skálopevnost, na niž jsou veškeré tělesné neduhy krátké.

Ackroydova hospodyně je vysoká žena pohledných rysů, ovšem zlověstného zevnějšku. Má přísný výraz a rty semknuté tak pevně, že kdybych byl posluhovačkou nebo fickou z kuchyně, nejspíš bych bral nohy na ramena, jakmile bych ji zaslechl přicházet.

„Dobrý den, doktore Shepparde,“ pozdravila mě slečna Russellová. „Byla bych vám moc vděčná, kdybyste se mi podíval tady na koleno.“

Tak jsem se tedy podíval, ale popravdě jsem nebyl o moc moudřejší než předtím. Slečna Russellová mi popisovala jakési neurčité bolesti, ovšem natolik nepřesvědčivě, že bych u méně počestné ženy pojal podezření, že všechno jen předstírá. Na okamžik mi skutečně blesklo hlavou, jestli slečna Russellová potíže s kolenem schválně nesimuluje, aby ze mě mohla mámit informace o smrti paní Ferrarsové, ale brzy jsem zjistil, že aspoň v tomhle ohledu jsem se v ní mýlil. O té tragédii se jen krátce zmínila, nic víc. Přesto měla očividně chuť se ještě zdržet a popovídat si.

„Tak vám mockrát děkuju za tu lahvičku s mazáním, pane doktore,“ řekla nakonec. „I když pochybuju, že by mi nějak zvlášť pomohlo.“

I já o tom pochyboval, cítil jsem však povinnost ujistit ji o opaku. Na každý pád jí to nemohlo nijak uškodit a člověk musí hájit nástroje své profese.

„Já na všechny tyhle medicíny nevěřím,“ prohlásila slečna Russellová a opovržlivě sklouzla pohledem po sbírce mých lahviček. „Spousta léčiv spíš škodí. Vezměte si takový návyk na kokain.“

„Inu, v tomhle případě…“

„Ve vyšší společnosti je náramně rozšířený.“

O vyšší společnosti toho slečna Russellová ví bezpochyby mnohem víc než já. Nijak jsem jí to nevymlouval.

„Povězte mi jenom jedno, pane doktore,“ pokračovala slečna Russellová. „Pokud se někdo opravdu stane otrokem drogového návyku, dá se to nějak léčit?“

Na takovou otázku se nedá odpovědět v kostce. Udělal jsem jí tedy na toto téma kratší přednášku a ona si ji velmi pozorně vyslechla. Ještě pořád jsem ji podezíral, že pase po informacích o paní Ferrarsové.

„A například takový veronal…“ pokračoval jsem.

O veronal však kupodivu zájem nejevila. Místo toho změnila téma a zeptala se mě, jestli je pravda, že některé jedy nelze odhalit, jak jsou vzácné.

„Aha,“ já na to. „Vy zřejmě čtete detektivky.“

Přiznala, že tomu tak je.

„Základem detektivky,“ odpověděl jsem, „je existence vzácného jedu – pokud možno z Jižní Ameriky, o němž jakživ nikdo neslyšel – látky, ve které nějaký neznámý divošský kmen smáčí hroty svých šípů. Smrt nastává okamžitě a západní věda tenhle jed nedokáže odhalit. Něco takového máte na mysli?“

„Ano. A opravdu něco podobného existuje?“

S politováním jsem zavrtěl hlavou.

„Bohužel ne. Ovšem s výjimkou kurare.“

Chvíli jsem jí o kurare vyprávěl, i tentokrát ale jako by ztratila zájem. Zeptala se mě, jestli ve své skříňce s jedy nějaké kurare mám, a když jsem odpověděl, že nikoli, evidentně jsem v jejích očích notně klesl.

Řekla, že už musí běžet, a jen co jsem ji vyprovodil ze dveří ordinace, zazněl gong zvoucí k obědu.

Nikdy bych do slečny Russellové neřekl, že má zálibu v detektivkách. Velice se bavím představou, jak vyjde ze svého pokoje, pokárá služku za nějaké pochybení, a opět se spokojeně vrátí k četbě Záhady sedmé smrti nebo něčeho podobného.

TŘETÍ KAPITOLA

Muž, který pěstoval tykve

U oběda jsem řekl Caroline, že na večeři se chystám do Fernly. Nic nenamítala – právě naopak.

„Výborně,“ odpověděla. „Aspoň se všechno dozvíš z první ruky. A mimochodem, co je zase s Ralphem?“

„S Ralphem?“ podivil jsem se. „Vůbec nic.“

„Tak proč bydlí u Tří kanců, a ne ve Fernly Parku?“

O sestřiných slovech, že se Ralph Paton ubytoval v místním hostinci, jsem ani na okamžik nepochyboval. Stačilo mi, že z jejích úst zazněla.

„Ackroyd mi tvrdil, že je v Londýně,“ já na to. Samým údivem jsem se odchýlil od své neměnné zásady neposkytovat žádné informace sám od sebe.

„Ale!“ prohodila Caroline. Všiml jsem si, že jí až cuká nos, jak horečně nad vším dumá.

„Přijel ke Třem kancům včera ráno,“ líčila. „A bydlí tam doteď. Včera večer si vyrazil s nějakou holkou.“

To mě ani v nejmenším nepřekvapovalo. Řekl bych totiž, že s nějakou holkou tráví Ralph pomalu každý večer. Přišlo mi ale trochu zvláštní, že se těmto kratochvílím oddává v King’s Abbotu namísto naší bujaré metropole.

„S některou ze servírek?“ zeptal jsem se.

„Právě že ne. Šel někam na rande. Netuším s kým.“

(Takové přiznání je pro Caroline nesmírně trpké.)

„Ale umím si to domyslet,“ navázala má nezdolná sestra.

Trpělivě jsem čekal.

„S tou svou sestřenicí.“

„Florou Ackroydovou?“ užasl jsem.

Flora Ackroydová ve skutečnosti samozřejmě není s Ralphem Patonem v žádném příbuzenském vztahu, ovšem Ralpha všichni celá léta vnímají prakticky jako Ackroydova vlastního syna, a tak ty dva jaksi automaticky považují za bratránka a sestřenku.

„Florou Ackroydovou,“ přisvědčila Caroline.

„Ale proč nešel do Fernly, pokud se s ní chtěl vidět?“

„Jsou totiž tajně zasnoubení,“ vysvětlovala mi s nesmírným požitkem. „Starý Ackroyd o tom nechce ani slyšet, a tak se musejí scházet takhle.“

V sestřině teorii jsem spatřoval nejednu vadu, kritický komentář jsem si ale odpustil a stočil řeč jinam nevinnou poznámkou o novém sousedovi.

Vedlejší dům zvaný „Pod modříny“ si nedávno pronajal jakýsi neznámý člověk. A Caroline o něm ke své nemalé rozmrzelosti nedokázala vůbec nic zjistit krom toho, že jde o cizince. Její výzvědná služba selhala na celé čáře. Ten muž si sice nejspíš kupuje mléko, zeleninu, maso a sem tam třeba i tresku jako všichni ostatní, jenže k nikomu z lidí, kteří se prodejem tohoto zboží živí, se žádné informace nedostaly. Jmenuje se prý Porrott – z toho jména čiší něco zvláštně nereálného. Víme o něm pouze to, že se zabývá pěstováním tykví.

Tenhle typ informací ovšem Caroline neshání. Spíš chce vědět, odkud pochází, co dělá, jestli je ženatý, jaká byla nebo je jeho manželka, zda má potomky, jak se za svobodna jmenovala jeho matka a tak dále. Někdo velmi podobný mojí sestře musel podle mě vymýšlet kolonky v pasových formulářích.

„Milá Caroline,“ řekl jsem. „Není nejmenších pochyb, čím se ten člověk živil. Je to kadeřník v penzi. Jen se koukni, jaký má knír.“

Caroline byla jiného názoru. Prohlásila, že kdyby ten člověk býval kadeřník, neměl by vlasy rovné, ale kučeravé. Takové prý totiž mají všichni kadeřníci.

Vyjmenoval jsem jí několik kadeřníků, které jsem osobně znal a kteří nosí rovné vlasy, ale Caroline si dál vedla svou.

„Ani trochu se v něm nevyznám,“ posteskla si roztrpčeným tónem. „Tuhle jsem si od něj půjčovala zahradní náčiní a on byl zdvořilost sama, ale nedostala jsem z něj ani ň. Nakonec jsem se ho bez obalu zeptala, jestli je Francouz, a on že prý ne – a nějak už se mi nechtělo dál vyzvídat.“

To ve mně roznítilo zájem o našeho tajuplného souseda. Člověk, který dokáže zavřít Caroline ústa a poslat ji domů s prázdnýma rukama jako královnu ze Sáby, to už musí být někdo.

„Mám za to,“ pokračovala Caroline, „že si pořídil takovou tu novinku, vysavač…“

Viděl jsem jí na očích, jak zvažuje, že by si ho vypůjčila a při té příležitosti souseda opět vyzpovídala. Využil jsem situace a prchl do zahrady. Zahrádkaření jsem si dost oblíbil. Právě jsem čile likvidoval kořeny pampelišek, když se opodál ozval varovný výkřik, načež mi kolem uší hvízdlo jakési těžké těleso a s odpudivým mlasknutím mi dopadlo přímo k nohám. Byla to tykev!

Rozzlobeně jsem vzhlédl. Zpoza zdi po mé levici vykoukla tvář. Vejčitá hlava, částečně porostlá až podezřele černými vlasy, dva mohutné kníry a pár všímavých očí. Byl to náš záhadný soused Porrott.

Hned se mnohomluvně kál.

„Prosím tisíckrát za prominutí, monsieur. Není pro mne omluvy. Už několik měsíců pěstuji tykve. A dnes ráno mi s těmi dýněmi zničehonic došla trpělivost. Poslal jsem je k šípku – bohužel nejen přeneseně, ale doslova. Popadl jsem tu největší a mrštil ji přes zeď. Ani netušíte, monsieur, jak mě to mrzí. Snažně žádám o odpuštění.“

Tváří v tvář tak horlivé kajícnosti se můj hněv volky nevolky rozplynul. Vždyť mě ta zpropadená tykev ani netrefila. Upřímně jsem ale doufal, že metání objemné zeleniny přes zeď není oblíbenou zábavou našeho nového přítele. Takovým zlozvykem by si jako soused získal naši přízeň jen stěží.

Ten prazvláštní mužík jako by mi vyčetl myšlenky.

„Ach ne,“ zvolal. „Nelekejte se. Není to u mne zvykem. Ale dovedete si představit, monsieur, že člověk o něco usiluje, že se dře a lopotí, aby se jednou mohl v klidu věnovat tomu, co ho baví, a nakonec zjistí, že se mu stýská po starých časech naplněných prací a po starém zaměstnání, které s lehkým srdcem opustil?“

„Ano,“ přitakal jsem rozvážně. „Mám za to, že jde o dost běžný úkaz. Sám jsem asi takovým příkladem. Před rokem jsem zdědil něco peněz – dost na to, abych si splnil dávný sen. Odjakživa jsem chtěl cestovat, poznat svět. To bylo před rokem, jak jsem řekl – a pořád trčím tady.“

Můj malý soused pokýval hlavou.

„Okovy zvyku. Usilovně se o něco snažíme, a když cíle dosáhneme, zjistíme, že se nám stýská po každodenní dřině. A vězte, monsieur, že moje práce byla nadmíru zajímavá. Nejzajímavější práce, jaká na světě je.“

„Ano?“ pobídl jsem ho. Na okamžik mě ovládl Carolinin duch.

„Studium lidské povahy, monsieur!“

„Ach tak,“ odtušil jsem bodře.

No ovšem, kadeřník v penzi. Kdo jiný než holič zná lépe tajnosti lidské povahy?

„A také jsem měl přítele – přítele, který mi celá léta stál věrně po boku. Tu a tam se sice choval hloupě až hrůza, i tak jsem ho ale měl moc rád. Představte si, že se mi stýská i po té jeho hlouposti. Jeho naïveté, jeho prostota, to potěšení, když jsem ho udivoval a překvapoval svými mimořádnými vlohami – to všechno mi chybí víc, než vám dokážu vylíčit.“

„On umřel?“ zeptal jsem se účastně.

„Kdepak. Je živý a zdravý – ovšem na druhém konci světa. Momentálně pobývá v Argentině.“

„Tak v Argentině,“ hlesl jsem závistivě.

Do Jižní Ameriky jsem se vždycky toužil podívat. Povzdechl jsem si, a když jsem zvedl pohled, spatřil jsem, jak si mě Porrott soucitně prohlíží. Ten mužík měl podle všeho pochopení.

„Pojedete tam, ano?“ vyzvídal.

S povzdechem jsem zavrtěl hlavou.

„Mohl jsem tam jet,“ řekl jsem. „Před rokem. Jenže jsem byl hlupák – ba co víc než hlupák – ziskuchtivec. V honbě za přeludem jsem dal v sázku svoje jmění.“

„Rozumím,“ odvětil Porrott. „Spekuloval jste?“

Truchlivě jsem přikývl, přesto jsem se v duchu pousmál. Ten směšný človíček se tvářil tak smrtelně vážně.

„Snad ne s akciemi naftařské firmy Porcupine?“ otázal se zničehonic.

Zvedl jsem oči.

„Popravdě jsem o nich uvažoval, ale nakonec jsem investoval do zlatého dolu v západní Austrálii.“

Soused si mě prohlížel se zvláštním výrazem, který jsem nedokázal rozluštit.

„To už je osud,“ řekl konečně.

„Co je osud?“ odsekl jsem popuzeně.

„Že bydlím vedle člověka, který vážně uvažuje o naftařské firmě a o západoaustralských zlatých dolech. Poslyšte, nemáte rovněž slabost pro hnědovlásky?“

Podíval jsem se na něj s otevřenými ústy a on se rozesmál.

„Ne, nebojte, nejsem blázen. Můžete zůstat v klidu. Zeptal jsem se vás hloupě. On totiž ten můj přítel, jak jsem o něm mluvil, byl ještě mladík a každá žena mu přišla zajímavá, většina dokonce krásná. Vy už jste ovšem muž středních let, lékař, člověk, který si uvědomuje pošetilost a pomíjivost většiny věcí v tom našem žití. Jářku, tak jsme sousedé. Přijměte laskavě mou nejlepší tykev jako dar pro svoji ušlechtilou sestru.“

Sehnul se a obřadně mi předal obrovitý výpěstek z tohoto rodu. Přijal jsem ho v tomtéž duchu, v jakém mi ho věnoval.

„Tak přece dnešní ráno nebylo promarněné,“ radoval se mužík. „Seznámil jsem se s člověkem, který mi něčím připomíná mého vzdáleného přítele. Mimochodem, rád bych se vás na něco optal. Vy v tomto městečku určitě znáte úplně každého. Kdo je ten mládenec s temnou kšticí i očima a hezkou tváří? Ten, co chodí se zakloněnou hlavou a nenuceně se culí?“

Jeho popis mě nenechal na pochybách.

„To musí být kapitán Ralph Paton,“ odvětil jsem pomalu.

„Toho jsem tu snad ještě neviděl.“

„Ne, nějakou dobu tady nebyl. Ale je to syn – přesněji osvojený syn – pana Ackroyda z Fernly Parku.“

Soused se plácl do čela.

„No ovšem, že mě to nenapadlo. Pan Ackroyd o něm mockrát mluvíval.“

„Vy se znáte s Ackroydem?“ podivil jsem se maličko překvapeně.

„Poznali jsme se kdysi v Londýně – ještě když jsem tam pracoval. Poprosil jsem ho, aby se tady o mé profesi nešířil.“

„Aha,“ odtušil jsem pobaveně. Považoval jsem to za ztělesněné snobství.

Jenže ten mužík s až přepjatě bohorovným úsměškem pokračoval: „Je lepší vystupovat inkognito. Po proslulosti nijak netoužím. Dokonce jsem se ani neobtěžoval poopravit zdejší podobu svého jména.“

„Chápu,“ odvětil jsem, jelikož jsem tak úplně nevěděl, co říct.

„Takže kapitán Ralph Paton,“ přemítal Porrott. „Ten je tedy zasnoubený s Ackroydovou neteří, rozkošnou slečnou Florou.“

„A to vám řekl kdo?“ zeptal jsem se s nemalým údivem.

„Sám Ackroyd. Zhruba před týdnem. Má z toho nesmírnou radost – už dlouho si přál, aby k tomu došlo, jak jsem aspoň z jeho slov vyrozuměl. Dokonce mám dojem, že na toho hocha vyvinul určitý nátlak. A to není nikdy moudré. Mladý muž se má oženit z vlastní vůle – ne z vůle otčíma, od nějž něco výhledově očekává.“

Nestačil jsem se divit. Nešlo mi do hlavy, že by se Ackroyd svěřoval zrovna kadeřníkovi a probíral s ním sňatek své neteře a nevlastního syna. Ackroyd sice svou velkodušností zahrnuje i nižší vrstvy, zároveň ale nesmírně dbá na vlastní důstojnost. Napadlo mě, že Porrott možná nakonec nebude žádný kadeřník.

Abych zakryl rozpaky, vyhrkl jsem to první, co mi přišlo na mysl.

„Cože vás vlastně na Ralphu Patonovi upoutalo? Hezká tvář?“

„Ne, nejen ta – i když na Angličana je to kromobyčejný fešák – přímo řecký bůh, jak by to formulovaly vaše spisovatelky. Jednoduše mi na tom mládenci něco nehrálo.“

Poslední větu pronesl hloubavým tónem, který na mě zapůsobil zvláštně nepopsatelným dojmem. Jako kdyby chlapce hodnotil ve světle nějakých interních poznatků, o nichž jsem nic nevěděl. A tenhle dojem ve mně už zůstal, protože v tu chvíli mě sestřin hlas zavolal domů.

Když jsem vešel, měla Caroline na hlavě klobouček, očividně se před chvílí vrátila ze vsi. Bez okolků spustila.

„Potkala jsem Ackroyda.“

„Ano?“ já na to.

„Samozřejmě jsem ho zastavila, ale patrně měl dost naspěch a nechtěl se zdržovat.“

Ani v nejmenším nepochybuju, že tomu právě tak bylo. Ze setkání s Caroline měl totiž asi podobně nahnáno, jako když dopoledne zahlédl slečnu Gannettovou – možná ještě víc. Zbavit se Caroline, to není jen tak.

„Hned jsem se ho zeptala na Ralpha. Byl úplně paf. Vůbec netušil, že k nám ten kluk přijel. Prý že jsem se snad musela splést. Já a splést se!“

„Hloupost,“ přitakal jsem. „Jako by tě neznal.“

„A pak mi řekl, že jsou Ralph a Flora zasnoubení.“

„To už vím i já,“ podotkl jsem se zdrženlivou hrdostí.

„A kdo ti to řekl?“

„Náš nový soused.“

Caroline na vteřinku viditelně strnula, asi jako když kulička v ruletě nerozhodně balancuje mezi dvěma čísly. Nakonec ale lákavou vábničku zavrhla.