Obsah

Prolog

Část první

Kapitola jedna

Kapitola dva

Kapitola tři

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Část druhá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Část třetí

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Kapitola dvacet pět

Kapitola dvacet šest

Kapitola dvacet sedm

Kapitola dvacet osm

Kapitola dvacet devět

Kapitola třicet

Kapitola třicet jedna

Kapitola třicet dva

Kapitola třicet tři

Epilog

Poděkování

O autorovi

ZNIČENÍ

Anthony Reynolds

ZNIČENÍ

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Jiří Jaňák

This edition published by arrangement with Orbit, an imprint

of Hachette Book Group, Inc. New York, New York, USA.

Copyright © 2022 Riot Games

All rights reserved.

Cover design by Lauren Panepinto

Outside cover illustration by Mike Heath | Magnus Creative

Inside cover illustration by Valentina Remenar

Endpaper illustration by Riot Games

Maps by Tim Paul

Icons and graphics by Greg Ghielmetti

Interior character illustrations by Kudos Productions

Author photo by Riot Games

ISBN 978-80-242-8618-1

Věnováno Beth, mé lásce, mému celému životu.

„Každý národ nakonec padne a skončí v zapomnění.

A ve smrtelných křečích s sebou často stáhne další.“

Historie Říše, svazek VI, od Tyra z Helie

Prolog

Helia, Požehnané ostrovy

Erlok Grael stál stranou sobě rovných a čekal na Výběr.

Shromáždili se v malém, otevřeném amfiteátru z bělostného mramoru a s pozlacenými hlavicemi sloupů. Helia své bohatství nosila pyšně navzdory krutostem každodenního života mimo břehy Požehnaných ostrovů.

Ostatní spolu navzájem žertovali a smáli se a sbližovala je přitom sdílená nervozita. Grael však stál o samotě jako kámen a lítý pohled upíral do dáli. Nikdo s ním nemluvil ani mu neadresoval šeptané vtipné narážky. Málokdo si ho vůbec všimnul; zrakem klouzali přes něj a mimo něj, jako by ani nebyl. A pro většinu z nich skutečně neexistoval.

Graelovi to ale bylo jedno. Netoužil po prázdném tlachání a nezáviděl jim ani dětinské kamarádíčkování. Dnešek bude jeho slavným triumfem. Dnes bude přijat do vnitřního kruhu a stane se žákem tajnůstkářských vyšších kádrů Společenstva světla. Své místo si věru zasloužil. Žádný z ostatních studentů se mu nevyrovnal. Možná pocházeli z bohatých a urozených rodin, zatímco on vzešel z rodiny nevzdělaných chovatelů prasat, ale měl z nich ze všech největší nadání a touhu se prosadit.

Jeden po druhém začali mistři sestupovat po ústředním schodišti a jejich pohyb rázem umlčel brebentící hlouček nadějných kandidátů. Grael je hladově sledoval planoucím pohledem. Olizoval si rty a vychutnával si tu prestiž a slávu, jichž se mu brzy dostane přehršel, a žíznivě snil o všech tajemstvích, která mu budou odhalena.

Mistři se s vážnými tvářemi postavili do řad ve spodních částech amfiteátru, odkud shlíželi na hlouček adeptů pod sebou. Po předlouhé odmlce ke zvýšení napětí si obtloustlý a upocený mistr – Staršina Bartek – odkašlal a přivítal promující studenty. Proslov měl vážený a plný sebechvály, a Grael brzy přestal dávat pozor.

Pak konečně nastal čas, kdy si přítomní mistři z noviců vyvolí své žáky. Byli zde vůdci všech hlavních disciplín a tříd Společenstva. Představovali mystické vědy, různé školy logiky a metafyziky, dále Požehnaný archiv, Astrální věštce, Hermetické řečnictví, Ezoterickou geometrii, Hledače a další studijní odvětví. Všichni různými způsoby sloužili vyšším cílům Společenstva – shromažďování, studiím, katalogizaci a vyhledávání nejmocnějších arkánních artefaktů na světě.

Společenstvo bylo prospěšným spolkem nejbystřejších myslí světa, ale Grael měl ze shromážděných mistrů oči jen pro jedinou osobu: pro hierarchyni Malgurzu, Paní klíče. Měla tmavou pleť vrásčitou stářím a kdysi ebenové vlasy jí už dávno vybledly a zešedly. Malgurza byla mezi novici Helie legendární. Neúčastnila se Výběru pravidelně každý rok, ale když už dorazila, pak si vždy zvolila nového učně.

Byl přinesen Obušek výběru. Jakožto nejzasloužilejší mistr ho převzala právě hierarchyně Malgurza. Uchopila ho do jedné sukovité ruky a mezi studenty to zašumělo. Malgurza si dnes opravdu vyvolí svého učně a Grael se neznatelně pousmál. Stará ženština přeletěla jestřábím pohledem shromážděné novice, kteří rázem přestali dýchat.

Ten, koho si zvolí, bude předurčen k velikosti a vstoupí do řad uctívaných, elitních kádrů a nebude se muset již pranic strachovat o svou budoucnost. Erloku Graelovi samou nedočkavostí zacukalo v prstech. Jeho chvíle nadešla. Téměř pokročil vpřed ještě dřív, než hierarchyně mocně promluvila:

„Tyrus z Hellesmoru.“

Grael zamrkal. Na chvíli měl dojem, že muselo dojít k omylu. Pak ho však dostihla a pohltila studená vlna odmítnutí. Měl pocit, že mu někdo do tváře vylil plný džber ledové vody.

Zvolený student radostně zajásal a za jeho zády se zvedl mumraj překvapeného šeptání. Novopečený učeň se prodral davem, který ho pochvalně plácal po ramenou, a vyběhl po schodech amfiteátru s širokým, nadutým úsměvem na rtech, aby se posadil vedle hierarchyně Malgurzy.

Grael na sobě nedal znát nic kromě toho, že nebezpečně ztuhnul.

Zbytek ceremoniálu proběhl v nudném, fantaskním shonu. Obušek výběru šel mistrům z ruky do ruky a každý si zvolil nového učně. Moře mistrů a bývalých studentů na Graela zahlíželo, podobno porotě připravené odsoudit jej k smrti.

Teď už mu v prstech neškubalo. V nitru se mu rval stud s nenávistí jako dva hadi, požírající se navzájem. S ostrým cvaknutím byl Obušek výběru ukryt v obřadní truhle, kterou odnesli její strážci ve zlatých róbách.

„Erloku Graeli,“ prohlásil Bartek s veselým výrazem ve tváři, „nevyvolil si tě žádný mistr, ale Společenstvo je štědré. Je zde mezi námi místo, které tě snad jednoho dne naučí tolik potřebné pokoře a vštípí ti alespoň základy cítění. Časem se snad jeden z mistrů rozhodne tě přijmout…“

„Kde?“ skočil mu Grael do řeči a vysloužil si tím nesouhlasné pomlaskávání a syčení. Bylo mu to jedno.

Bartek se mu díval do očí. Tvářil se jako muž, který zrovna teď náhodou šlápl do něčeho krajně nechutného. „Budeš sloužit jako nižší pomocník Strážcům prahů,“ oznámil se zlobným zablýsknutím v očích.

Z řad čerstvých noviců se ozvaly posměšky a otevřený smích. Prahovci, jak se jim v žertu říkalo, byli ti nejnižší z nejnižších, obrazně i doslova. Chránili a hlídali ty nejhlubší síně pod Helií. V jejich řadách sloužili ti, kteří na sebe přivolali hněv mistrů, ať již špatnou volbou či chováním, a všichni další členové, které si Společenstvo přálo odstranit z cesty. Byli směšní. Trapní.

Bartek povýšeně hovořil dál, ale Grael ho skoro nevnímal.

V té chvíli přísahal, že tohle není konec. Bude sloužit mezi Strážci a zajistí, aby jeho píle nezůstala bez povšimnutí, takže mu žádný z těch nafrněných snobských mistrů nebude moci upřít jeho právo. Odkroutí si rok, možná dva, a pak zaujme své právoplatné místo ve vnitřním kruhu.

Nezlomí ho.

A na jejich urážku nezapomene.

Alovedra, Camavor

V požehnané Svatyni soudu vládlo přítmí a oproti spalujícímu camavorskému létu venku také příjemný chlad. Kalista, oděná v brnění na míru a s vysokým chocholem na helmici, stála v pozoru a čekala.

Navzdory osvěžujícímu vzduchu se mladý štíhlý dědic argentského trůnu v pokleku vedle ní potil a dýchal mělce a rychle.

Jmenoval se Viego Santiarul Molach vol Kalah Heigaari a čekal na rozhodnutí, zda bude dnes korunován králem, nebo se nedožije večera.

Absolutní vláda, nebo smrt. Vůbec nic mezi tím nepřipadalo v úvahu.

Byl Kalistiným strýcem, ale ona mu byla spíše starší sestrou. Vychovávali je společně a on k ní vzhlížel. Nikdy se neměl stát příštím králem. Jenže náhlé úmrtí Kalistina otce, prvorozeného z bratrů, rázem posunulo Viega, jeho mladšího sourozence, na první příčku čekatelů.

Hluk shromážděného davu se tlumeně rozléhal studenou svatyní. Kněží v kápích, s tvářemi krytými stíny a porcelánovými maskami, stáli kolem nich v kruhu. Čpavý dým z jejich kadidelnic pomalu plnil vzduch za jednotvárného jednohlasého zaříkávání.

„Kal?“ vydechl Viego.

„Jsem tady,“ odpověděla po jeho boku tichounce.

Vrhl na ni rychlý pohled. Patricijskou tvář měl protáhlou a pohlednou, ale v dané chvíli na svých jedenadvacet let nevypadal. Zdál se mnohem mladší. Oči mu plnil strach jako zvířeti váhajícímu mezi útěkem a bojem. Na čele mu krví namalovali tři čáry, které se spojovaly do jediné linie mezi obočím. Krvavý trojzubec se tradičně dělal jen mrtvým, aby se urychlila jejich cesta do záhrobí a aby je ctění předkové poznali. Nyní však sloužily jako neustálá připomínka smrtících věcí příštích.

„Pověz mi znovu otcova poslední slova,“ zašeptal Viego.

Kalista ztuhla. Starý král byl Lvem Camavoru s pověstí hrůzostrašného válečníka – a politika. Na smrtelné posteli však ani v nejmenším nepřipomínal toho statného bojovníka, který vnášel takový strach do srdcí nepřátel. V posledních chvílích byl vyzáblý, hubený a v žilách mu nezbylo ani trochu síly a života. Oči pořád vyzařovaly vzpomínku na moc, kterou vládl na svém vrcholu, podobné skomírajícím uhlíkům těsně před vyhasnutím.

Z posledních sil ji chytil rukama, které teď ze všeho nejvíce připomínaly supí pařáty. „Slib mi,“ zachroptěl se zoufalou naléhavostí. „Ten kluk nemá na vládu povahu. Vinu dávám sobě, ale břímě padne na tebe, má vnučko. Slib mi, že ho povedeš. Raď mu. Ovládej ho, když to nepůjde jinak. Chraň Camavor. To je nyní tvá povinnost.“

„Slibuji, dědečku,“ odpověděla Kalista. „To slibuji.“

Viego z ní s očekáváním nespouštěl oči. Ryk davu připomínal vzdálené hřmění příboje.

„Říkal, že z tebe bude skvělý král,“ zalhala. „A že zastíníš i jeho nejproslulejší skutky.“

Viego přikývl a snažil se v Kalistiných slovech najít útěchu.

„Na strachu není nic špatného,“ ujistila ho a polevila přitom trochu ve svém přísném vystupování. „Byl bys hlupák, kdyby ses nebál.“ Pak mrkla a dodala: „Ještě větší hlupák.“

Viego se zasmál. Lehce hysterický zvuk se s nepatřičnou hlasitostí roznesl okolním prostorem. Kněží k nim otočili tváře a mladý dědic se rychle vzpamatoval. Zastrčil si pramínek vlasů z čela za ucho a opět znehybněl s pohledem upřeným do temnoty.

„Nesmíš se nechat ovládnout strachem,“ ozvala se znovu Kalista.

„Pokud mě čeká sekera, pak tu budeš klečet ty, Kal,“ zašeptal v odpověď. A po chvíli ještě dodal: „Byla bys mnohem lepší vládce než já.“

„Nemluv o tom,“ zasyčela válečnice. „Předkové ti požehnali a v žilách ti koluje moc, kterou otec neměl. Jsi hoden žezla. Večer tě korunují králem a tohle bude jen vybledlá vzpomínka. Sekera tě nevezme.“

„Pokud však…“

„Sekera tě nevezme.“

Viego pomalu přikývnul. „Sekera mě nevezme,“ zopakoval.

Cosi v ovzduší se změnilo. Nekonečná litanie kněží zrychlila. Kývali teď kadidelnicemi ze strany na stranu. Do svatyně proniklo skrze krystalovou čočku v kupoli světlo, protože slunce konečně dostoupilo poledne. V jasném paprsku se líně převalovala zrnka prachu a stužky dýmu, v nichž bylo vidět… prázdno.

Pak se objevila Králova čepel.

Ten meč se jmenoval Svátost a při pohledu na něj se Kalistě zatajil dech. Mohutná zbraň přebývala jen v Síních předků a přivolat ji mohl jen právoplatný vládce Camavoru nebo kněží při soudu nového nástupce.

Každý z vládců Camavoru nosil argentskou korunu, vyzývavé zlaté okruží se třemi špičkami, dokonale ladící s bojechtivou lačností všech dosavadních vládců. Skutečným symbolem trůnu a moci však byla právě Svátost. Nadvláda toho, kdo meč třímal, byla nezpochybnitelná, a k jejímu získání musel člověk spojit svou duši se zbraní – ačkoli ne každý dědic camavorského trůnu takový rituál přežil.

Kalista dobře věděla, že nešlo o pouhou mytickou hrozbu. Zde, ve Svatyni soudu, už zahynuly desítky dědiců. Existoval pádný důvod, proč někteří meči říkali Dušeryv a proč se ho báli jak dědici Camavoru, tak jeho nepřátelé.

Dav venku zmlknul. Všichni se zatajeným dechem čekali, zda budou vítat nového vládce, nebo truchlit nad jeho skonem. Viego buď rozrazí dveře a vyjde z nich ven s mečem v ruce, nebo zvon na kupoli vydá jediné, chmurné zazvonění a oznámí tak světu mladíkův konec.

„Je čas, Viego,“ pronesla Kalista.

Korunní princ přikývl a povstal. Čepel se vznášela ve vzduchu a čekala na jeho ruku. A přesto stále váhal. Fascinovaně a vyděšeně na zbraň zíral. Kněží se mračili, oči za bezvýraznými maskami široké, a beze slov jej vybízeli k činu.

„Viego…“ zasyčela Kalista.

„Budeš se mnou, ne?“ zašeptal naléhavě. „Nemyslím, že to dokážu sám. Vládnout, chci říct.“

„To víš, že budu s tebou,“ přikývla. „Budu pořád po tvém boku, jako doposud. Slibuju.“

Viego kývl a obrátil se zpět ke Svátosti, která se bez hnutí vznášela ve světelném paprsku. Za pár chvil bude po všem. Přišel čas Soudu.

Liturgie dosáhla horečného vrcholu. Kolem čepele se kroutil dým jako klubko hadů. Bez dalšího váhaní Viego postoupil vpřed a oběma rukama uchopil jílec.

Oči se mu rozšířily a panenky prudce stáhly.

Pak začal křičet.

Část první

„Jak odlišný mohl být náš svět, kdyby ona čepel našla svůj cíl.“

Ochránce-zbrojíř Jenda’kaya

Předrahá Isoldo, sestro mého srdce,

až budeš číst tato slova, budeš už pryč z Alovedry a jen pár dní vzdálená Santorasu.

Mrzí mě, že naše snaha o diplomatickou shodu nedošla plodu, ale nenech se odradit – představa vyjednávání bez kapky krve by za vlády mého děda ani nepřipadala v úvahu. Ušli jsme kus cesty a tvé zapálené prosby vůči Camavoru, aby se vyhnul vytváření nových nepřátel a zachoval hospodářství našeho spojence, byly přesvědčivé. Nebýt faktu, že chtěl Viego ztvrdit svou vládu vítězstvím v poli, nejspíš by argumentům kněží a Rytířských řádů vůbec nenaslouchal.

Viego si tvých rad vysoce váží a tvůj pozitivní vliv na krále bude držet nejhorší přešlapy Rytířských řádů na uzdě. Ušel dlouhou cestu, ačkoli jste oddáni tak krátce! Už vykonal mnohé změny, o jakých se mi ani nesnilo. Každovečerní otevření kuchyní ve východních kasárnách pro chudinu – což, jak vím, byl tvůj nápad – mu přineslo náklonnost mnohých z alovederské spodiny a ještě pořád se nemohu vzpamatovat z faktu, že na tvůj popud jmenoval do rady zvoleného zástupce z nižší třídy.

Mám stále obavy z tvé cesty sem do Santorasu, protože tím se dostaneš do bezprostřední blízkosti nadcházejícího konfliktu, ale chápu tvé důvody. Pokud by zbytek Viegova dvora měl alespoň zlomek tvé moudrosti, citlivosti a soucitu, svět by byl mnohem jasnějším místem. Nepochybuji, že Santoras padne, stejně jako mnoho dalších městských států a národů před ním, ale myslím, že máš pravdu: tvá přítomnost zajistí, že obyvatelé Santorasu neskončí po bitvě zmasakrováni.

Velmistrům nebude zákaz plenění pranic po chuti – však svá bohatství nabyli poklady ukradenými porobeným nepřátelům –, ale neodváží se Viegovi pranic odporovat. Násilí a rabování se samozřejmě úplně nevyhneme. Doufat v opak by bylo bláhové. Ale věřím, že stojíme na prahu nové éry Camavoru, éry obchodování se spojenci a vylepšování životů obyčejných Camavořanů, bez nutnosti krutého dobývání a krveprolití schovaných za tenký závoj „vznešených výprav“.

Změna přestárlé a barbarské výpravné povahy Rytířských řádů potrvá dlouho, ale jsem si jistá, že s tvou pomocí budeme schopny dovést Viega až k jejímu ukončení na věky věků. Chamtivost zničila to, co možná kdysi bylo vznešeným úsilím, a je opravdu na čase tyto nechutné praktiky ukončit. Však jsi to nejhorší zažila sama z první ruky; žádnému dítěti by neměli před očima vypálit rodnou zem a povraždit příbuzné. Toto zvěrstvo nelze odčinit, ale můžeme zajistit, aby se už nikdy neopakovalo.

Historie si bude pamatovat tvůj vliv na budoucí velikost Camavoru. O tom nepochybuji. Viego je vedle tebe lepším mužem. Dává mi to do budoucna nesmírnou naději.

Tvá nejdražší přítelkyně a spojenec

Kalista

Kapitola jedna

Sžíravé pláně, Santoras

Osmnáct měsíců po Viegově korunovaci

Kalista vol Kalah Heigaari, generál vojska, Oštěp argentského trůnu a králova neteř, si strhla z hlavy helmu. Zhluboka se nadechla a prohrábla si rukou dlouhé, upocené kadeře.

Slunce neúnavně a nelítostně pražilo. Horko ji palčivě pálilo s každým nádechem, ale srdce se pomalu začínalo uklidňovat. Ve chvílích, kdy bojové vzrušení vyprchávalo, dobře cítila každou bolístku a zranění, které nevědomky utržila. Hlavu měla těžkou a v uších jí zvonilo. Dostala ránu do hlavy? Bylo to možné, jenže boj byl tak zmatečný, že si nemohla být jistá.

Paže jí ztěžkly jako olovo a bolela ji záda. Chtěla jen padnout k zemi a zavřít oči, ale neudělala to. Žádný voják nechce vidět velitele válet se v prachu. Zůstala tedy stát a modlila se přitom k předkům, aby dodali jejím nohám sílu.

Prašnou pláň pokrývaly tisíce těl. V místech nejtužšího boje se mrtvoly vršily vysoko v řadách, v nichž vojáci bojovali a umírali. Většina jich ležela bez hnutí, ale ne všichni. Na bitevním poli se zmítali a sténali zranění obou stran. Zvítězili však Camavořané, takže zatímco jejich zranění byli odnášeni a ošetřováni, Santorasany čekala jenom rána z milosti.

Z dálky sledovali vše z vysokých pískovcových hradeb města ženy, dcery, manželé a synové oněch vojáků. Kalista si dokázala představit jejich vzlyky. Městem musí zmítat naprostá panika. Jejich král, který vše vsadil na odpor vůči Camavoru, byl nyní mrtvý a jeho město porobené.

Daleko za Kalistou, na návrší přehlížející bitevní pole, stál krytý stan, z něhož vše sledoval král se svou královnou po boku. Viego chtěl bojovat v čele svých mužů, vést řady vojáků s mocnou Svátostí v ruce. Pocházel z dlouhé řady králů válečníků a jeho otcem byl přece jen pověstmi opředený Lev Camavoru. Viego už vládl rok a půl, a chtěl svým spojencům i nepřátelům konečně dokázat svou moc.

Před bitvou nebral v potaz návrhy svých rádců a generálů, kteří chtěli, aby vše sledoval zpovzdálí a mimo nebezpečí. Jakmile odešli, postavila se mu Kalista.

„Jsi král a dosud nemáš dědice,“ procedila skrze zaťaté zuby, protože jí docházela trpělivost.

„Ale mně už se zajídá život v otcově stínu,“ odsekl Viego. Byl připraven k bitvě, oděný v zářivou černou plátovou zbroj zdobenou zlatem. „Jsem stejně dobrý válečník jako on. Chci, aby tohle vítězství patřilo mně.“

„Bude patřit tobě, ať budeš přítomný v poli, nebo ne,“ nedala se Kalista. „Dějepravci o něm budou psát jako o vítězství krále Viega. Nezáleží na tom, zda budeš bojovat.“

„Ale mně na tom záleží,“ přel se král zapáleně.

Nikdo by se neodvažoval s ním hovořit tónem, který použila, ale už jako dítě vyhledával její souhlas a dělal to zhusta i nadále. Přesto si však nedal říct. Otevřel ústa k další hádce, když mu královna Isolda položila ruku na paží. „Kalista mluví moudře, drahý,“ pronesla. „Zůstaň nyní po mém boku. Prosím. Nemusíš nikomu nic dokazovat.“

Sice mluvila měkce, ale vyzařovala z ní úctyhodná síla. Viego si povzdechl a konečně se podvolil. „Nejspíš mě k boji nutí jenom pýcha.“ Přikryl královninu ruku vlastní dlaní. „Splním tvé přání, má milovaná.“

Kalista, obklopená na prašném bojišti mrtvými a umírajícími, pozvedla své kopí na pozdrav vzdálenému královskému páru.

„Radši byste si to měla dát zkontrolovat, generálko,“ ozvalo se vedle ní hlubokým barytonem. Kalista se obrátila k Ledrosovi, svému nejvěrnějšímu a nejschopnějšímu kapitánovi. Byl to obrovský muž, o hlavu a ramena vyšší než ten největší voják camavoranské armády, a temně opálenou tvář mu brázdilo mnoho jizev. Jakožto neurozený pěšák vojska měl na sobě jen kožený kyrys, prostou bronzovou přilbici a kožené holenní chrániče. Rozměrný dřevěný štít mu nepřátelé rozsekali na padrť, takže si ho právě stahoval z paže tak mohutné, jako měli jiní muži stehno. Byl celý od krve, ale pramálo z ní patřilo jemu.

Kalista na něj zírala a snažila se mu porozumět. Ukázal gestem na její hlavu. Sáhla si na spánek a zamračila se, když jí na prstech ulpěla krev. Podívala se na helmu ve svých otupených rukou a spatřila v ní ránu. Od sekery. Muselo jít o odražený úder, protože jinak by už ležela v prachu mezi mrtvými. Měla štěstí a Ledros to dobře věděl.

„To nic není, kapitáne,“ prohlásila.

Ledros držel za vlasy useknutou hlavu. Santoraský král. Právě králova smrt zlomila řady jeho vojska. A jakmile nastal úprk, konec byl tradičně nevyhnutelný. Strach se na bitevním poli šířil jako nakažlivá choroba a odhodlanost jednotlivých vojáků pod ním křehla. Smrt jednoho muže dokáže rozbít celou bitevní řadu stejně tak, jako jediný oblázek spustí lavinu.

„Byla to dobrá smrt,“ pochválila Ledrose Kalista.

Nepřátelský král měl pověst protřelého šermíře a z toho, co měla možnost zahlédnout v bitevní vřavě, zcela zaslouženě. Vpadl jim do pravého boku v čele své královské gardy a jako polobůh srážel všechny, co mu stáli v cestě. Camavorská linie zakolísala a hrozila prolomením až do chvíle, kdy se do čela Camavořanů prodral Ledros a postavil se mu.

Král byl bezpochyby nadaným válečníkem… jenže nikdy předtím nestál tváří v tvář Ledrosovi.

„Ten hajzl se docela pral,“ zabručel kapitán.

„Zdá se, že ne dost,“ prohlásila Kalista. „Rytířské řády budou zuřit, že jsi je připravil o všechnu slávu.“

Ledros se zazubil. Pohledným by ho nenazvala, na to měl příliš hrubé rysy, ale o jeho upřímnosti nepochybovala. Nikdy neprojevil ani špetku klamu, což byla nesmírná vzácnost. „O to je vítězství sladší,“ řekl s divokým zábleskem v očích.

Kalista vyprskla smíchy, což možná nepůsobilo zrovna ctihodně, ale kromě Ledrose to mohlo spatřit jen pár věrných mužů vojska. I přes svůj urozený původ se cítila mnohem lépe právě mezi prostými muži než mezi sobě rovnými se všemi jejich lichotkami, lhaním a pletichami. Camavorská dvorská politika si nebezpečím v ničem nezadala s bitevním polem, všude musel člověk čelit klamným výpadům, náhlým protiútokům a zoufalým posledním odporům. Kalista proto mnohem raději stála tváří tvář nepřátelům na bitevním poli. Tam člověk alespoň viděl, kdo má v ruce čepel.

Oblaka prachu na obzoru ukazovala místa, kam uprchly zbytky poraženého vojska. Moc času jim nezbývalo. Po boku vojska se dobývání Santorasu zúčastnily tři velké Rytířské řády – Rytíři Azurového ohně, Rohy Ebonovy a Železný řád – a spolu s nimi i několik menších řádů. Byla jim odepřena sláva rozhodujícího vítězného nájezdu, protože nepřítel se zhroutil ještě dříve, než se mohli plně zapojit do boje. Nyní se museli spokojit s pouhým honem na přeživší.

Kalista navzdory vyčerpání procházela vojskem, s Ledrosem po boku. Chtěla, aby vidělo svou generálku. Často se zastavovala u jednotlivých mužů, aby je pochválila, zažertovala s nimi nebo si i zanadávala. Poklekala vedle zraněných, držela za ruce umírající a kreslila krvavý trojzubec na čelo těm, kteří již opustili tento svět, a děkovala jim při tom za statečnost. Slova jí samotné zněla prázdně, ale dávala očividně útěchu přeživším. Mladým vojákům říkala, že nyní jsou veterány, a zkušeným beze slova kývala na pozdrav. Kněží v porcelánových maskách procházeli polem a bušili přitom do bubínků, aby ukázali duším cestu ke ctěným předkům.

Vojáci uznale poplácávali Ledrose po ramenou. Všichni věděli, že zabil nepřátelského krále, dokonce i ti, co toho nebyli přímými svědky. Každý muž ve vojsku k němu obdivně a s posvátnou úctou vzhlížel. Byl jejich talisman. Kalista se děsila dne, kdy se k němu válečné štěstí obrátí zády, protože vskutku tvořil duši a srdce vojska.

Slunce se klonilo k západu a Kalista s Ledrosem procházela shromážděnými řadami vojáků. V ústech měla vyprahlo, a proto vděčně přijala od jednoho ze svých důstojníků měch s vodou.

Jakmile ustoupil šok z boje, vojsko se ponořilo do oslavné nálady. Přežili řež a zvítězili. Zase uvidí své ženy, muže a děti, a za to byli všichni vděční.

Ledros hlasitě zajásal a pak poslušně zvedl vzhůru svou krvavou trofej tak, aby ji všichni viděli. Kalista viděla, jak mu rudnou tváře, a neubránila se úsměvu. Přes všechnu svou velikost a neohroženost, s níž dokázal bez mrknutí oka vydržet stát tváří v tvář nájezdu kavalérie, ho podobné projevy obdivu děsily. Připadalo jí to roztomilé.

Ledros se na ni podíval. Pomoc, prosil pohledem, ale tím ji jenom popíchnul. Položila mu ruku na rozložité rameno nad svou hlavou a pozvedla kopí.

„Ledros!“ zařičela, „Zabiják králů!“

Vyděšeně na ni shlédl a Kalista se jeho rozpakům musela upřímně smát.

Vojsko souhlasně vykřiklo a ozvěnou opakovalo jeho jméno, všichni vyhazovali do vzduchu potlučené a zkrvavené zbraně. Teprve když se začalo mužstvo uklidňovat, si Kalista všimla jezdce v plátové zbroji, který vše tiše sledoval. Seděl na obrovském oři v plné plátové zbroji, oslnivý ve svém zdobeném brnění a purpurovém plášti z nejjemnějšího sametu přes ramena.

Hecarim, Velmistr Železného řádu. Můj nastávající.

Rychle sundala svou ruku z Ledrosova ramene. Radost předchozích chvil se vytratila a zůstalo po ní jen ticho. Vysoký kapitán se otočil k Hecarimovi a sklonil zrak v poslušné úctě, stejně jako ostatní muži vojska. Ne však Kalista. V žilách jí kolovala královská krev, a proto zásadně neskláněla hlavu před nikým. Jen před králem.

Hecarimova tvář byla pyšná, vznešená a aristokratická, když klouzal pohledem po shromážděných vojácích. Na chvíli se zastavil u Ledrose a pak se podíval na Kalistu. Černé vlasy měl dlouhé po ramena, kůži olivovou a bezchybnou, oči tmavě zelené jako hlubiny moří. Vyzařovala z nich prudkost, přitažlivá, ale stejně tak i nebezpečná.

Hladce a se zařinčením brnění seskočil z koně. Byl vysoký a se širokými rameny. Ne jako Ledros, ale tomu se nevyrovnal nikdo. Přispěchalo páže – dcera nějakého šlechtice dost bohatého na to, aby jí mohl zaplatit místo po Hecarimově boku – a odvedlo jeho válečného oře. Kůň pofrkával, podupával železem pobitýma nohama a v očích mu blýskalo. Chvíli se zdálo, že dívku pokouše, ale ostré slovo jeho pána ho rychle uklidnilo.

„Paní Kalisto,“ sklonil Hecarim hlavu, ale nespustil z ní ani na okamžik zrak.

„Můj pane Hecarime,“ odpověděla Kalista s nepatrným pokývnutím.

Padlo na ně ticho, protože Kalista čekala, až muž promluví. Pod brněním jí po zádech stékal pot. Měli být oddání před koncem roku, ale teď se setkali teprve potřetí. Panovala mezi nimi přirozená nervozita, protože se takřka neznali. Desítky lidí kolem nich přihlížely a naslouchaly, ale Kalista si přes to všechno uvědomovala hlavně přítomnost Ledrose, který vedle ní stál jako socha.

Hecarim se na kapitána podíval, jako by vycítil její myšlenky. Zahleděl se na uťatou královskou hlavu. Jestlipak řekne něco o tom, že ho neurozený drn připravil o čest ze skolení krále, přemýšlela Kalista. Hecarim se místo toho vřele usmál. Tvář se mu rázem rozjasnila.

„Projdeme se spolu, má paní?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděla.

Nabídl jí rámě. Kalista podala kopí svému pobočníkovi, přikročila k Hecarimovi a položila mu ruku na zdobený nátepník.

Musíme vypadat vážně divně. Zaslíbenému páru by nejspíš více slušela prostá odpolední procházka zahradou, ale oni kráčeli mezi mrtvými a umírajícími. Hecarim byl bez poskvrny a Kalista si bolestivě uvědomovala, že je celá od krve, zaprášená a upocená.

„Ať tě ani nenapadne si stěžovat, že tě nikdy neberu na nejkrásnější místa,“ pronesl potichu a vesele. „S tvým štěstím tě příště vezmu na obhlídku hromadných hrobů. Nebo do bažiny. Samozřejmě s gardedámou.“

Kalistu těšilo, že má aspoň trochu důvtip. Cítila, jak její napětí nepatrně opadá, a podívala se na svého budoucího muže. Jak to, že má tak dokonalý chrup?

„Rád vidím tvůj úsměv, má paní,“ řekl tiše.

Rozhlédla se kolem. „Sama jsem překvapená, že se směji,“ připustila, „vzhledem k okolnostem.“

„Dnes jsi dosáhla přesvědčivého vítězství. Historického vítězství.“

„Ve jménu krále a jeho věčné slávy.“

„Samozřejmě.“

Řady vojska stály při jejich průchodu v pozoru a salutovaly.

„Opravdu tě obdivují, že?“ poznamenal Hecarim.

„Jsou rádi, že je generál nemá za naprostý plevel.“

Hecarim zabručel. Nepoznala, zda pobaveně, nebo zda ho něco podobného jenom nikdy nenapadlo. Jako ostatně většinu šlechticů.

„Existují lidé, které znepokojuje náklonnost, kterou k tobě masy plebejců chovají,“ prohlásil zamyšleně.

„Protože je nevedu na porážku jako dobytek?“

„Protože jich je hodně,“ poškrábal se Hecarim na bradě. „V minulosti se několikrát dostali k moci populističtí monarchové s pomocí povstání poddaných.“

Kalista se rozesmála. „Jen naprostý blázen si může myslet, že mám v plánu uzurpovat argentský trůn. Netoužím po vládě a dvorská politika se mi hnusí. Raději se budu držet bitevního pole.“

Hecarim se usmál. Předkové, ale že je to fešák?

„Své vojáky vedeš dobře,“ prohlásil. „Ale díky absenci prostých klevet má celá řada lidí dojem, že si je musí vymýšlet. A prohlášení svého nejvěrnějšího vazala Zabijákem králů, nu… to rozhodně podobné řeči nijak neutlumí.“

Kalista se zamračila. „Mně je vážně jedno, co si lidi šeptají za mými zády. Dvůr je jen hnízdem zmijí.“

Hecarimova tvář zvážněla, jako by náhle slunce zakryl mrak. Zastavil se, obrátil se k ní a vzal ji za ruce. Poprvé se jí tak vůbec dotknul.

„Omlouvám se, ctěná paní,“ řekl upřímně. „Nechtěl jsem tě pohněvat. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi nezraněna, a pogratulovat ti k dnešnímu strategickému mistrovství.“

Kalista ucítila, jak jí rudnou tváře. „Děkuji,“ vykoktala.

Hecarim ji pustil a dál už šli mlčky až do chvíle, kdy dokončili okruh a vrátili se zpět na začátek. Rytířovo páže stále drželo nenaloženého černého hřebce a s viditelnou úlevou předalo svému pánovi otěže.

„Nyní tě musím opustit, drahá paní. Král nařídil, že město nesmíme vyplenit, a proto se musím ujistit, že jeho rozkaz bude uposlechnut,“ prohlásil rytíř. „Uvnitř hradeb bude vystrojena vítězná hostina. Poctíš mě svou přítomností po mém boku?“

„Bude mi ctí, můj pane.“

S posledním úsměvem pán Hecarim vylezl do sedla mohutného oře. Následován kavalkádou nohsledů potom odjel. Vypadal, jako by se v sedle narodil – byl s koněm prakticky jednou bytostí.

Hecarimovi rytíři při návratu svého velmistra jásali. Se zatroubením rohu, známého jako Železný zvěstovatel, vyrazil řád vstříc porobenému městu.

V patách jim stoupal oblak prachu a Kalistina tvář potemněla. Město Santoras nebude vypleněno, ale přesto tomu nepůjde úplně zabránit, ať si Hecarim říká, co chce; tak tomu po bitvách vždycky bylo. A dobře věděla, že všichni, co se plenění postaví na odpor, budou zabiti.

Ledros si odplivnul.

„Jezdí dobře,“ prohlásil, „to se musí nechat.“

Kapitola dva

Santoras

Kalista si nemohla stěžovat. Takhle tomu u dojednaných sňatků obyčejně bývalo.

Od mala věděla, že volba jejího manžela bude příslušet jiným, protože byla vnučkou starého krále a neteří nového, Viega. Její ruka měla politickou cenu. Nikdy kvůli tomu nezahořkla. Tak to prostě bylo. Už před dlouhou dobou se smířila s tím, že se stane manželkou nějakého otylého šlechtice, takže ji Viegovo oznámení o zaslíbení Hecarimovi příjemně překvapilo.

Samozřejmě tomu rozuměla. Její svatba sloužila pouze k upevnění moci. Ale když tak seděla Hecarimovi po boku na slavnostní hostině na hlavním santoraském náměstí, cítila, že se nad ní předkové slitovali.

Byl jen o několik let starší a v řadách Železného řádu rychle stoupal. Stal se nejmladším velmistrem v historii řádu a dosáhl řady vítězství a poct. Železný řád patřil k nejmocnějším Rytířským řádům v říši jak politickou mocí, tak vojenskou silou… o bohatství ani nemluvě.

Staletí drancování zajistila, že truhlice v hlubinách nedobytné pevnosti Železného řádu přetékaly zlatem, drahokamy a kouzelnými artefakty.

Slunce zapadlo před několika hodinami. Stoly se prohýbaly jídlem a pivo a víno tekly proudem. Hostina se očividně chystala už ve chvíli, kdy spolu ještě obě armády bojovaly před hradbami. Nepochybně ji původně zamýšleli na oslavu vítězství santoraského krále. Kalista si dobře všimla strachu v očích služebníků, ačkoli se ho snažili skrývat. Jejich páni padli rukou těch, které nyní obsluhovali.

„Děkuji,“ řekla mladému služebníkovi, když před ni postavil talíř, ale ten sebou při oslovení vyděšeně trhl a prakticky uprchl od stolu.

Hostina byla halasná. Camavorští na sebe pokřikovali přes stoly a hlasitě se smáli, když připíjeli na vítězství. Hudebníci hráli a v rytmu jejich písně se vlnily obratné vastajské tanečnice, za nimiž zůstávala při každém pohybu zářivá stopa magického svitu.

Viego s mladou královnou dosud na hostinu nedorazil, ale dal vědět, že radovánky mohou započít i bez nich. Šlechtici si dávali velmi záležet, aby královo přání beze zbytku naplnili. Kalista měla pocit, že je krajně obscénní hodovat ve chvílích, kdy se obyvatelé města třesou ve svých domovech strachy o život, a proto jezení pouze předstírala. Hodlala se zdržet jen na tak dlouho, jak si žádala etiketa, ale ani o chvíli déle. Nebýt Viegova příkazu nechat město na pokoji, věci by nepochybně vypadaly mnohem hůř, ale to bylo jen chabou útěchou všem, kteří dnes přišli o své blízké.

Stále měla na sobě brnění, které si však nechala vyčistit. Neměla čas na koupel, ale opláchla si alespoň obličej a ruce a nechala si od služebných rozčesat a naolejovat své dlouhé, ebenové vlasy. Měla je dnes volně rozpuštěné a bude je tak nosit až do svatebního dne, kdy jí je zapletou do copů jako symbol svázání Kalistina života s tím Hecarimovým. Kopí si opřela o stůl, na dosah ruky.

Hostiny se účastnilo skoro sto lidí, všichni urození. Většinou šlo o rytíře, ačkoli mezi nimi bylo několik aristokratů, kteří ve vojsku sloužili jako její důstojníci. Ti samozřejmě seděli u krajních stolů shromáždění. Služba ve vojsku s sebou nesla pramálo cti, a ještě méně peněz; skutečné bohatství a sláva se nacházely v řadách Rytířských řádů. Dobře si uvědomovala všechny výsady, které jí přinesl původ v královské rodině, ale ráda si o sobě myslela, že by ve vojsku sloužila i tak. Rozhodně by raději jedla s vojáky venku za hradbami, než aby seděla zde mezi výkvětem bojovníků Camavoru, jenže Viego si ji přál mít přesně zde, a proto uposlechla.

Hecarim jí seděl po levici. Byl to pozorný a okouzlující nápadník, který vedl hovor s lehkostí. Všude kolem nich seděli další vůdci Rytířských řádů, kteří doprovázeli Viega a vojsko do Santorasu: pan Ordono, vysoký a vážný vůdce Rytířů Azurového plamene, a sošná paní Aurora, velmistryně Rohů Ebonových. Byla to hlasitá a přímočará žena s děsivou reputací. Kalista k ní ihned pocítila náklonnost.

Naproti přes stůl se nacházel velmistr Zlatého štítu, jednoho z menších řádů. Byl už postarší a obtloustlejší s malýma, prasečíma očkama a ošklivou jizvou v bledé tváři. A také už notně popil.

„Zdá se, že jste dosáhla nedosažitelného, paní Kalisto,“ protáhnul.

Kalista si v duchu povzdechla, protože se s ním nechtěla bavit, ale poctila ho úsměvem, který se širokým obloukem vyhnul jejím očím. „Pročpak, velmistře Siodono?“

„Podařilo se vám ukout z těch neurozených křupanů vcelku ucházející armádu,“ odpověděl a nejistě pozvedl pohár, z něhož vytekla část obsahu. „Na to si připiju, protože bych v životě nevěřil, že je to možné. Ne že by se někdo vůbec o něco podobného snažil. Rozhodně ne nikdo z královské linie.“

„Jsem ráda, že jsem předčila očekávání.“

Většinu dvora zděsilo, když se postavila do čela vojska. Necítila povýšenost z toho, že si uvědomovala vlastní strategické nadání, a vedení nesmírné branné moci Camavoru jí připadalo jako nejlepší způsob, jak sloužit svému národu. Aristokraté viděli pramálo cti ve velení neurozeným, ale proč by ji mělo zajímat, co si o ní myslí tupá šlechta?

„Proč ale vojsko?“ pokračoval Siodona. „Každý urozený řád by vás uvítal se vší ctí. Proč vést tu sběř?“

„Ta sběř dnes vyhrála bitvu,“ utrousila Kalista. „A kromě toho jsem přesně tam, kde posloužím Camavoru nejlépe. Celému Camavoru. Vojsko bylo v minulosti až příliš často používáno jako živý štít pro otupení nepřátelského útoku.“

„Jsou neurození,“ otřel si Siodona ústa.

„Jsou to Camavořané a zaslouží si víc než být považováni za postradatelné. Podle mého názoru se může celé vojsko stát něčím mnohem větším. A silné vojsko znamená silný Camavor.

Velmistr Siodona zabručel, zatímco si nechával dolít pohár. „Rytířské řády znamenají silný Camavor,“ prohlásil. „Tam je pravá moc. Vždycky byla.“

Kalista už svou nechuť k velmistrově osobě nijak neskrývala. „Rytířské řády ale nejsou Camavor,“ odsekla. „Několikrát se už stalo, že stáhly své sliby nebo odmítly přísahat věrnost nově korunovanému vládci. Nebojovali snad rytíři Zlatého šítu proti koruně během vlády mého předka, krále Seura?“

„A máš to,“ poznamenala paní Aurora s úsměvem.

Siodona se zamračil. „To bylo před třemi sty lety,“ zavrčel. „Můj řád krvácel pro argentský trůn víc než všechny jiné. Přísahali jsme při korunovaci věrnost králi. Což je víc, než se dá říct o jiných,“ podíval se vyzývavě na Hecarima.

Železný řád nepřísahal Viegovi věrnost hned po korunovaci. To nebylo zcela neobvyklé, ale také to prozrazovalo nedůvěru v nového krále – zejména proto, že Železný řád patřil vždycky k nejoddanějším a nejzapálenějším ochráncům královského trůnu. Trvalo to celý týden – a slib Kalistiny ruky Hecarimovi –, než Železný řád také přísahal.

Lidé kolem nich zvedali hlavy a špicovali uši v očekávání, zda Hecarim skočí na návnadu. Ten se však tiše zasmál pod vousy a otřel si ústa hedvábným ubrouskem.

Kalista pozvedla smírčí ruku. Škádlit Siodonu dál by nikomu neprospělo, ačkoli by to bylo nepochybně zábavné. „Čest Zlatého šítu nikdo nehaní,“ řekla. „Chtěla jsem jen říct, že je moudré, aby Camavor měl silné věrné vojsko, nezávislé a doplňující slovutné Rytířské řády, nechť dlouho slouží.“

Siodona zabručel směrem k Hecarimovi: „A ty s tím souhlasíš?“

„Pokud silné vojsko znamená, že zemře méně mých mužů, tak proč bych měl protestovat?“

Siodona přehlíživě mávl rukou: „Kdyby sis ji neměl brát, tak bys mluvil jinak. A králův rozkaz nevyplenit město? Pche! To pak ani nemá cenu válčit!“

Hecarimův úsměv vychladnul, ačkoli stále mluvil lehce. „Napij se vody, velmistře Siodono,“ prohlásil hlasitě, „jinak tě ráno čeká bolehlav a řada čestných soubojů s lidmi, které dnes popudíš.“

Lidé v doslechu se rozesmáli. Shromáždilo se kolem nich jakési publikum, protože šlechta vždy lačnila po dvorském dramatu. Dva velmistři měřící své síly pro ně byla chuťovka, které nemohli odolat. Siodona zachrochtal smíchy a znovu se napil. Očividně přitom ignoroval Hecarimovo doporučení, aby si dal vodu.

Kalista uvítala to zručné odvedení pozornosti od její osoby. Její nastávající na ni nenápadně mrknul. Politikaření mu jde mnohem lépe než mně. Za jeho postupem do čela řádu se očividně skrývalo víc než pouhá síla a dovednost paží, když předchozí velmistr padl v bitvě.

Spoutání Železného řádu s trůnem s pomocí manželského svazku byl chytrý tah. Nejdříve měla podezření, že ten nápad vzešel od králova pochybného vrchního rádce, ale teď si říkala, jestli to nenapadlo samotného Hecarima. Rozhodně měl dost kuráže na to, aby se svým návrhem šel rovnou za králem. A pokud to opravdu navrhl on, pak si nebyla vůbec jistá, zda má jeho ambicím složit poklonu, nebo se jich bát. Nejspíš obojí, došla nakonec k rozhodnutí.

Než však mohla nad celou záležitostí přemýšlet déle, rozlehl se náměstím křik: „Král Viego Camavorský a královna Isolda! Nechť nám dlouho vládnou!“

Všichni šlechtici do jednoho povstali, aby své vládce přivítali.

S královskou gardou po boku a s všudypřítomnou postavou hlavního královského strážce Vaaska za zády vstoupil Viego s Isoldou za zvučných fanfár na náměstí. Mladý král kráčel nedočkavě vpřed s širokým vítězným úsměvem na rtech, zatímco královna elegantně kráčela po dláždění a držela se svého muže. Byli do sebe zamilováni až po uši a Kalista z nich měla radost. Viego v životě zrovna moc lásky nepoznal.

Jako dítě dostal vše, co si poručil… s výjimkou rodičovské lásky. Matka mu zemřela při porodu a jeho otec byl už při Viegově narození dost starý. Naprosto tehdy chlapce přehlížel, dokud mu nezemřel nejstarší syn. Dokonce i poté na Viega shlížel chladně, tvrdě a panovačně. Starý král zemřel po několika měsících, takže Viego neměl moc času na přípravu k vládnutí.

Kalista ho milovala jako bratra a zuřivě ho bránila, ale i ona musela uznat, že z něj vyrostl rozmazlený chlapec a později nadutý mladík, který nikdy nepoznal odmítnutí. Přesto ho však znala lépe než ostatní. Měl dobré srdce a v dobrém i ve zlém ve svém nitru choval hluboké city. Se správným vedením Kalista věřila, že se stane dobrým králem. Jen co trochu dospěje.

Kalistu Viegova impulsivní svatba zprvu šokovala a stejně tak celou řadu šlechticů. Isolda nepocházela z významného rodu a jejich svazek Camavoru nepřinesl žádný politický vliv ani bohatství – ona sama dokonce nepocházela rodem z Camavoru, protože se narodila neurozené švadleně v porobené zemi. Jakmile však Kalista spatřila mladý pár pohromadě, rychle svůj názor přehodnotila.

Viego se do Isoldy zamiloval slepě a vroucně jako do nikoho předtím. Poprvé v životě také někoho kladl před sebe a své zájmy. Naslouchal jí a cenil si jejích názorů mnohem víc než slov svých rádců a dokonce i těch i Kalistiných. A přesto, že se nové královně nedostalo formálního vzdělání, byla nesmírně chytrá, instinktivně chápala dvorskou politiku a viděla lidem do duší. Chovala se laskavě a ohleduplně a především krotila Viegova impulsivnější a sebestředná rozhodnutí. Kalista měla konečně spojence – někoho, kdo dokáže Viega udržet na uzdě a přinese Camavoru stabilitu.

Konečně dorůstal do role camavorského vládce a dnešní představení – protože to bylo představení, mistrovsky naplánované – ukázalo záblesk mocného a milovaného panovníka, kterým by se mohl stát. Z každého póru mu prýštilo kouzlo osobnosti a sebevědomí a svůj příchod načasoval dokonale. Dav už podlehl kouzlu vína a vítězství, ale s výjimkou rudolícího Siodony se ještě nikdo neopil do neohrabanosti a nepozornosti.

Viego měl na sobě královský oděv, ale nepříliš okázalý – to se hodilo spíš na dvůr v Alovedře, ale tady, po bitvě, by působil nepatřičně. Na hrudi mu zářil upnutý černý kyrys, aby dal najevo, že je válečníkem, ačkoli se bitvy neúčastnil. Na hlavě měl korunu králů, ale mohutnou čepel, onen skutečný symbol královské moci – Svátost – si s sebou kupodivu nevzal.

Viegova královna Isolda naopak zosobňovala krásu. Tvář měla dokonale okrouhlou, s velkýma modrýma očima plnýma oduševnělosti. Šaty si sama ušila z mnohovrstvého hedvábí a sametu a vznášely se kolem ní jako okvětní plátky růže. Isolda se nesnažila skrýt svůj cizokrajný původ za tradiční camavorský oděv, právě naopak – odvážně si zvolila šaty, které ho naopak ještě podtrhovaly. Efekt umocňovala vkusná volba klenotů – měla na sobě síťku ze stříbrných řetízků zdobených safíry, kterou nenosila žádná z dam královského dvora. Kalista však tušila, že se to brzy změní.

Isolda opravdu vypadala jako podmanivá cizí královna. Mezi hlučnými rytíři a šlechtici v plátových a kroužkových zbrojích se podobala křehké květině dražší než nejcennější diamant. Kalista však za mnoha úsměvy kolem královny dobře cítila pohrdání a nesouhlas. Příčila se jim Isoldina neurozenost a nenáviděli její cizí původ.

Viego a Isolda si však ničeho nevšímali a mířili rovnou ke stolu v čele hostiny. Viego jí pomohl usednout do křesla a přitom jí políbil ruku. Pak se obrátil ke shromáždění.

„Camavorští bratři a sestry,“ prohlásil medovým tónem tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli, „dnes je na vás království pyšné! Ctění předkové jsou na vás pyšní! A já jsem na vás také pyšný!“ Pozvedl vysoko do vzduchu číši. „Dnes připíjím vám všem!“ Odpověděl mu hlasitý, souhlasný ryk a k nebesům vyletěly stovky pohárů, z nichž v opilecké nemotornosti cákalo víno na všechny strany. Viego se napil a k všeobecnému pobavení odhodil číši stranou. „Přineste mi další!“ zaryčel se smíchem.

Napůl se posadil, když v tom se k němu Isolda naklonila, opřela se mu rukou o hruď a něco zašeptala. „Ach, zajisté, děkuji ti, má lásko. Skoro bych zapomněl,“ odpověděl nahlas, ačkoli Kalista dobře věděla, že nezapomněl. „Celý důvod našeho příchodu do Santorasu!“

Zatleskal a náměstím se rozhostilo ticho, protože v odpověď na královo gesto se objevila řada kněžích v porcelánových maskách se skloněnými hlavami. Za nimi kráčeli čtyři nevolníci se zlatou truhlicí na ramenou, pod jejíž váhou jim podklesávala kolena. Položili ji na kameny dlážděnou zem a vytáhli z ní tyče, na nichž ji přinesli. Pak s úklonou zmizeli. Viego postoupil s úsměvem vpřed a pohladil její zdobené víko a stěny. Teatrálně se zarazil nad západkami, které nakonec s hlasitým cvaknutím otevřel, a pomalu zvedl víko. Celé shromáždění se nedočkavě naklonilo kupředu.

Kalista v duchu zatleskala. Dobře věděl, jak pracovat s davem, a ona to nepovažovala za špatnou vlastnost, ani v nejmenším. Úspěšný král se bez podobné dovednosti neobešel.

Viegovy oči se rozšířily, zatímco nechal stále narůstat napětí. Pak překvapeně písknul. „Na tohle budeme potřebovat více světla,“ oznámil tiše, ale přesto ho dobře slyšeli i v nejvzdálenějších koutech náměstí. Všichni mu doslova viseli na rtech.

Královna Isolda vytáhla skleněnou kouli tak malou, aby se pohodlně vešla do dlaně. Viego ji od ní převzal a přitiskl si ji na rty. Vydechl určité slovo a zlehka kouli vyhodil do vzduchu, kde se zastavila asi deset loktů nad královou hlavou a začala bledě zářit, takže jasně osvětlovala truhlici i královu postavu stojící nad ní.

Viego se na kouli zamračil: „Potřebovali bychom něco silnějšího.“ Pak se rozhlédl po tvářích kolem sebe. „Kde je můj nejdůvěryhodnější rádce? Předstup prosím, Nunyo Necrite, pokud ovšem nemáš upito! Král si žádá tvého nadání!“

Rádce se za všeobecného smíchu začal proplétat davem. Tvář měl vrásčitou a oči hluboko vpadlé. Sice byl starý, ale přesto neztratil nic ze svého pronikavého intelektu. Za všech okolností si zachovával vážnost bez úsměvu, ale dnes se mračil mnohem víc než kdy předtím. Zcela zjevně nesouhlasil s využitím svého jediného nadání ke kabaretnímu triku, určenému k pobavení opilé šlechty, ale přesto si nedovolil nekonat svou povinnost.

Viego se předklonil a něco svému rádci zašeptal do ucha. Nunyo se zakabonil a cosi zostra odpověděl. Pak zvedl zrak ke skleněné kouli ve vzduchu a začal šeptat tichou litanii. Oči se mu rozzářily. Natáhl ruku a koule vystřelila vstříc hvězdné obloze jako kometa. Záře, která z ní vycházela, zesílila tak, že se všichni museli odvrátit, aby si ochránili oči.

Za několik okamžiků se zdálo, že na noční obloze vzešlo nové slunce, které koupalo Santoras a jeho širé okolí ve studeném svitu.

„Bravo! Bravo!“ vzkřikl Viego a jeho královna nadšeně zatleskala. „Vřelé díky, ó ctěný Nunyo, to je mnohem lepší! Opravdu, o mnoho lepší.“

Starý rádce podmračeně zmizel v davu.

„Dnes, přátelé, budou zakladatelé naší slavné říše pyšní!“ pokračoval Viego. Přecházel přitom před shromážděnou šlechtou a v očích mu plála vášeň a víra. „Naši předkové zakladatelé, dvojčata Camor a ušlechtilá Avora, na nás shlížejí s úsměvem. Usmívají se na celý Camavor!“ Král se zastavil u zlaté truhlice. „Bez dalších odkladů,“ natáhl se do jejích útrob, „vám, přátelé, představuji Mikaelův pohár!“

S těmi slovy pozvedl uctívaný předmět do výše. Pohár měl víko a byl pokrytý runami a prastarými symboly. Zdálo se, že kolem sebe šíří slabou mihotavou záři, jako by byl ve středu koule horkého vzduchu. Shromážděné rytířstvo uznale a bázlivě zašumělo.

„Náš ctěný úkol osvobodit tento ctěný artefakt je u konce! Avora zachránila svého bratra Camora, když ležel se srdcem probodnutým Černým šípem Astoru. Všichni ten příběh známe. Ale já až donedávna netušil, že jej zachránila právě s pomocí tohoto poháru! Přiložila jej k bratrovým rtům a uzdravila jeho rány. A nyní se po mnoha staletích vrací zpět k nám!“

Odpověděla mu další vlna jásotu ještě hlasitější než ta předchozí. Kalista se rozhlédla po okolních tvářích; k vlastnímu znepokojení v mnoha z nich spatřila neukojitelný hlad.

Jak dlouho byla naše vznešená kultura hledání pokřivována? Za jak dlouho se změnila v prostou výmluvu, proč stále dokola drancovat? Zabíjet, brát si úrodnou půdu a krást sousedům? Za jak dlouho ji zneužijeme jako záminku pro útok na jakýkoli městský stát a národ, po jehož bohatství Camavor zatouží?

Při nejlepší vůli Kalista předpokládala, že k nezvratnému poskvrnění ušlechtilého Camorova odkazu stačilo několik generací. Při té nejcyničtější měla dojem, že všechno začalo samotným Camorem. Přece jen byl vojenským diktátorem, a se Svátostí v ruce postavil její milovaný národ na mrtvolách porobených nepřátel.

Ta dnešní bitva se nikterak nelišila od těch předchozích. Santoras byl dlouhá léta nezávislým městským státem na jihovýchodě Alovedry nedaleko neustále se rozšiřujících hranic Camavoru. Několikrát stáli bok po boku ve válce jako spojenci a obě země těžily ze vzájemného obchodu. Přesto však na přerušení všech vazeb stačil jediný kněz, který prohlásil za vůli předků znovu získat – ochránit, aby citovala doslova – nějaké prastaré dědictví tajemné moci, které sídlilo uvnitř santoraských hradeb.

Uspokojení z dnešního vítězství jí zhořklo v ústech, takže se ani neobtěžovala připojit k jásotu. Musí to skončit. Což samozřejmě nebude lehké. Dobře však věděla, že je Viego přes všechny své dětinské nedostatky v srdci dobrým mužem. Věřila, že udělá správnou věc… Se správným vedením.

Zatímco všichni kolem ní jásali, Kalista se dívala na Isoldu. Královna se usmívala a bavila spolu se šlechtou, ale Kalista královnin závoj přetvářky dobře prohlédla. Tiše poděkovala předkům. Isoldino vedení snad umožní změnu. Sice teď byla královnou Camavoru, ale camavorské vojsko zničilo její domovinu ještě dřív, než se narodila. Tehdejší invaze byla prohlášena kněžími za svatou povinnost stejně jako útok na Santoras. Kdyby se o vyvedení Camavoru z pasti vlastní kultury pokusila Kalista sama, nejspíš by neuspěla. Ale s Isoldinou pomocí opravdu věřila, že se povede Viega změnit.

Přesto všechno však Kalista zůstávala hluboce pragmatická. Věděla, že dnešek neměl pranic společného se ziskem Mikaelova poháru. Kdo jiný kromě kněžích o něm vlastně vůbec před invazí slyšel? A dokonce nešlo ani o dobytí Santorasu, ačkoli rozhojnění camavorského bohatství výdobytky války bylo určitě vítaným bonusem – navzdory faktu, že mírové obchody přinášely v dlouhodobém hledisku větší zisk.

Ne, dnešek byl o vítězství Viega v poli. Musel všem za hranicemi své země poslat jasnou zprávu. Vzkazoval světu, že ačkoli je Lev, ten pověstmi opředený válečník a král Camavoru, po smrti, jeho syn pokračuje v otcových šlépějích. Dával jasně najevo, že by mu nikdo neměl nerozvážně stát v cestě a že s Camavorem se neustále musí počítat. A že odmítnutí požadavků Camavoru povede k jatkám.

Rytířské řády se kromě toho začínaly poslední dobou vzpouzet. Vítězství je na nějaký čas upokojí.

Kalista se přinutila k potlesku a úsměvu. Dnešek byl nezbytný.

Přesto však, když se rozhlížela po rytířích kolem sebe, jí nepřipadali ani jako lidé. Nepřirozená záře z nebes brala jejich tvářím barvu, takže vypadali přízračně jako duchové.

Rozechvěl ji strach.

Kapitola tři

Prozradil je strojený klid.

Ostatní sloužící byli neklidní a vyděšení, jako by čekali, že se na ně Camavořané co nevidět vrhnou. Kalista jim to neměla za zlé. Jen před několik málo hodinami rozprášili santoraskou armádu v poli a sluhové teď roztřesenýma rukama sloužili dobyvatelům a neodvažovali se jim podívat do očí.