Obsah

Ostrov bezpečí

Kapitánský průkaz

Pepřový sprej

Indická brašna

Černá ovce rodiny

Plyšová liška

Hrníček Růženka

Andělské karty

Piano Yamaha

Vizitka Lord Libidow

Čtyřicetiletá klívie

Navijáček na skipas

Gumový donut

Klíče od chaty

Psí pelech

Plašička na krtky

Děložní těžítko

Náramek štěstí

Medaile z maratonu

Hotovo

O autorovi

Poděkování

Opouštím ostrov

Tomáš Zástěra

Text © Tomáš Zástěra, 2022

All rights reserved

Illustrations © Sára Kučíková, 2022

Cover Photo © Robert Tichý, 2022

ISBN 978-80-249-4893-5

Vážení čtenáři,

držíte v rukou knihu, která vznikala s pohnutkou vyprávět příběhy, které napsal sám život a já je jenom mučivě dlouhým ťukáním do kláves převedl na tento vysoce gramážní papír. Situace, které se mi v životě staly, možná nejsou tak bulvárně šokující, ale když jsem se do nich po čase při psaní znovu ponořil, ožily pro mě barvami a emocemi, jako kdyby se odehrály včera. Věřím, že v některých se poznáte, další vám budou úplně cizí a díky zbylým se třeba budete cítit lépe, protože se neudály právě vám. A taky doufám, že se na pár chvil ponoříte do jiného světa – do toho mého. A až se vrátíte zpět do reality, zůstanou z něj jen blyštivé střípky dobré nálady. Protože mračit se umí každý. Ale smát se, a to hlavně i sám sobě, už vyžaduje kumšt.

Kniha to není z nejdelších. Sám jsem se vždycky obával tlustých a mocných knih. Jsem totiž povahou lehce netrpělivý a některá taková díla po čase odkládám a už se k nim pramálo vracím. A tak jsem nechtěl děsit neknihomoly, čtenáře s lehčím ADHD a ani děti, kterým tento výtisk někdo dal. Pro ty z vás, kteří rádi čtete a máte rádi knihy obsáhlé, doporučuji číst minimálně 3× denně po jídle a několikrát za sebou.

Tak vzhůru do toho!

Váš Tomáš

Ostrov bezpečí

Je to už nějaká doba, kdy jsem se účastnil reality show Survivor, která tehdy běžela na obrazovkách ve vysílání televize Nova. Je možné, že jste neviděli ani díl, a proto stručná rekapitulace. Odvezli nás do Dominikánské republiky na pustý ostrov, kde jsme za svízelných podmínek, téměř bez jídla, museli ve skupině přežít. Každý den jsme navíc soupeřili proti druhému, na jiném ostrově přežívajícímu kmeni o jídlo a nezbytné předměty. Každý týden odešli dva soutěžící, které chtěli ostatní členové společenstva vyřadit. A tak nás postupně ubývalo. Vydržel jsem nakonec třicet devět dní. Bylo nás čtrnáct z původních čtyřiadvaceti, když jsem si závažněji zranil koleno a po vyšetření musel soutěž nedobrovolně vzdát. Opustit ostrov.

Tato kniha však není o odjezdu z exotické show, ale o opouštění ostrova jiného. Ostrova bezpečí. A tím pro mě vždycky byl můj byt.

Od tří let bydlím na stejném místě. Jsem tu zakořeněný jako statný listnáč v kamenité půdě. Stěhoval jsem se nanejvýš za vysokoškolských studií na plzeňskou kolej a po škole zase hezky domů. A vždycky, když mi někdo vypráví, kolikrát za život už změnil své bydliště, jen nevěřícně koukám. Když si totiž představím, že by se to mělo stát mně, jímá mě až autistická hrůza. Celý náš život je vlastně zvyk. Na práci, na stres, na víkendy, na partnerku či partnera i na náš neodvratný konec. Někdo je zvyklý zvyky porušovat, někdo je naopak až ortodoxně drží. A já se celý život držel jedné adresy, jednoho pražského bytu ve čtvrti Malvazinky. Prožíval jsem tu svá nejlepší i nejhorší období. Každičký šrám na zdi rozpoznám a dokážu k němu přiřadit i důvod a datum jeho vzniku. A protože omítkových „jizev“ za dekády přibylo, kohoutky omšely a začaly kapat a kachlíky vyšly z módy už v devadesátkách, přišel čas na rekonstrukci. Totální. Nic už po ní nebude stejné. Změní se dispozice, podlahy, kachlíky, dveře, kuchyně i postel. A při takovém rozsahu prací není jiná možnost než se odstěhovat. Minimálně na půlrok opustit byt. Můj ostrov bezpečí.

Za čtrnáct dní sem přijdou dělníci s mechanickými kladivy, vrtačkami a rozbruskami. A na mně je si do té doby sbalit všechny důležité věci. Každý z vás, kdo se někdy stěhoval, asi zažil ten hrozný pocit, kdy se máte rozhodnout, co vyhodíte a co má ještě nějakou cenu, takže se to dá prodat nebo sbalit s sebou do krabice. Začátek je pak vůbec nejhorší. Hodiny jsem bezradně chodil z pokoje do pokoje a sledoval otevřená víka lepenkových beden připomínající hladová ústa bizarního tvora.

Postupně jsem začal brát do rukou první předměty. Vázička, o které nevím, kdo mi ji dal. Nehezká. Šup do pytle na vyhazov. Kartáčový hřeben, kovové autíčko, krabička od hodinek, ošuntělý rezervní mobil, stará sluchátka, květiny, dekorační kovové srdíčko, svíčky. Je toho nekonečné množství. Najednou si ale uvědomuji, že když popadnu nějakou tu či onu věc, občas se stane, že se mi v hlavě rozehraje barevný příběh. Vzpomínka na události, které se s daným předmětem či rostlinou úzce pojí. Několik artefaktů mě tak ve zmaru vyklízení přivedlo k hlasitému smíchu nebo tklivému slzení.

Pojďte ty moje léty nahromaděné hmotné statky přebírat se mnou a já vám o nich budu vyprávět. Třeba teď. Otevírám nevelkou krabici z tvrdého papíru. Má kovové rohy, aby se tak snadno nepoškodila, a z boku je na ní štítek s nápisem vyvedeným vybledlou modrou fixou: „Doklady a karty“. Je plná dávno prošlých slevových karet, listin dokazujících mé narození, potvrzení o očkování a průkazů. Beru do ruky jeden z nich. Ten kapitánský.

Kapitánský průkaz

Je to už nějaká doba, co jsem si v Chorvatsku, ještě jako dorostenec, udělal kapitánské zkoušky na malé plavidlo. Nevelký průkaz modré barvy nese označení „Voditel brodice kategória B“. Od té doby bylo jasné, že jednou přijde TA velká chvíle, kdy si sám stoupnu za kormidlo plachetnice a budu vodit plavidlo po vlnách Středozemního moře. Toho okamžiku jsem se pochopitelně lehce obával – ostatně je to stejné, jako když vám na stole přistane čerstvý řidičský průkaz. Odhodlání řídit motorové vozidlo je v tu chvíli tím silnější, čím menší je šance si automobil koupit nebo od někoho půjčit. A když konečně sedíte za volantem rodinného vozidla, vedle vás ideálně jeden z rodičů, kterému nervozitou cuká brada a ještě před výjezdem vás zahrne výčtem pouček a možných chyb, nejraději byste vystoupili a utekli s brekem pryč.

Stejný pocit jsem měl já, když jsem seděl s kamarády na pivu a padlo finální rozhodnutí, že letošní léto bude mou kapitánskou premiérou. Plán zněl jasně a srozumitelně. Půjčím loď, nakoupíme jídlo, naplánuji trasu a vyplouváme. Jasně. Na tom přeci není nic složitého a nepochopitelného, ročně tak vyráží tisíce lidí a vrací se šťastní, spokojení, opálení a vypráví zážitky stejně intenzivně, jako kdyby byli Vikingy, kteří objevili Ameriku před Kolumbem.

Ideální posádka na menší plachetnici, z hlediska cena/výkon, je zhruba šest lidí. Objednal jsem tedy jedenáctimetrové plavidlo s tajuplně německým jménem Hilde. Oslovil jsem šest nejbližších přátel, z nichž tři byli účastníci dobrodružného zasedání v hospodě, kde se tato cesta myšlenkově upekla. Asi se dalo čekat, že dva z nich si na hodiny plánovanou plavbu druhý den ani nevzpomněli a při konfrontaci s faktem, že loď je již na domluvený termín zaplacená, začali vymýšlet, proč na expedici nemohou. Asi je potřeba zmínit, že jsem plánoval čistě mužskou posádku, protože na tak malém prostoru, jaký na lodi je, nechcete mít partnerské rozbroje. A ty, ať chcete, nebo ne, vždycky nakonec přijdou. Z oslovených šesti mužů po dlouhých debatách vykrystalizovala posádka čtyř. Já jako kapitán, bez zkušenosti se samostatnou plavbou, ředitel školy (bez jakýchkoli lodních zážitků), bývalý spolužák z pedagogické fakulty (nadšený, byť loď viděl zatím pouze v televizi a kině) a lékař se specializací na vyšetření tlustého střeva. Ten byl zvyklý trávit spoustu času v hloubkách lidských těl, ale doposud se plavil pouze na šlapadle, a to na rybníku s nevalnou hloubkou.

Čtyři stateční. Čtveřice, která si užije Středozemní moře. Novopečený kapitán a jeho trojčlenná posádka námořníků z leknutí. Nervozitu jsem si nepřipouštěl. Pozitivní myšlení a nadšení přeci musí zahladit drobné nedostatky v umění mořeplavby.

Vyrazili jsme. Cesta do dovolenkového ráje Čechů proběhla, až na sraženou kočku na německé dálnici, dobře. A i tento zážitek, který mohl působit jako zlé znamení, okomentoval lékař na palubě osobního vozu lakonicky: „No tak už má těch životů jenom osm.“

Po mnohahodinovém utrpení jsme parkovali vůz v marině, kde se pohupovalo nekonečné množství plachetnic, z nichž jedna měla být Hilde. Je zajímavé, jak si člověk obhlíží jednotlivá plavidla zdálky a naivně tipuje, která z lodí bude tou osudovou. Tou výjimečnou, která mu udělá z následujícího týdne zážitek, u jehož vyprávění si budou vnoučata okusovat nehet a vzhlížet k dědečkovi s neskonalým obdivem.

Hilde byla normální. Malá, s lehkými oděrkami na obou bocích a s ošlehanými plachtami od juga a bory. Líbila se mi. Nebál jsem se, že bych ji mohl poškodit jako první, neměl jsem pocit, že dostávám do rukou klenot přístavu.

Při předávání lodi od majitele půjčovny jsem se snažil působit jako zkušený mořský vlk. Jako člověk, v jehož rukou je jeho drahé plavidlo totálně v bezpečí. Zpětně vzato mu muselo být jasné, že inkoust na mém kapitánském průkazu sotva zaschnul, ale vše vždycky komentoval chorvatsky typickým „dobro“. Nalodili jsme se a vypluli.

Už při opouštění mola začalo být jasné, že to bude napínavé. Mé nejasné povely nepadaly na úrodnou půdu a lana i fendry (což jsou takové ty nafouknuté balóny, aby se lodě vzájemně neodřely) různě vlály, poskakovaly po vodní hladině a zkrotit je se posádce podařilo až hezký kousek od břehu.

Na první den jsem naplánoval jen krátkou plavbu. Zhruba 15 kilometrů jsme urazili čistě na motor – plachty jsem si nechával až na další etapu, až si budu jistý, že mí námořníci dokážou odlišit pravobok od levoboku a hlavní plachtu od stěžně. Kotvili jsme v klidné zátoce a nic nenasvědčovalo tomu, že zítřejší šedesátikilometrový přejezd může přinést tak dramatické události.

Byl slunečný den, vítr foukal začátečnicky příjemných 10 uzlů. Opustili jsme zátoku a já kapitánsky zavelel: „Zandat fendry a připravit se na vytáhnutí hlavní plachty!“ Po drobných zaváháních se plachta nadula větrem, až připomínala bílý polštář. Zadoboční vítr nás nesl směr Vis a před námi byla v tu chvíli nekonečná mořská dálka. Popíjeli jsme limonády a pivo a dostali se do poloviny cesty.

V tu chvíli doktor oznámil: „Chlapci, chce se mi chcát.“ Na lodi se k vykonání malé potřeby většinou využívá záď, kde se člověk zapře, jednou rukou chytí zábradlí a druhou rukou neohrabaně manipuluje se zbytkem. Po několika minutách, kdy mělo být už dávno hotovo, se ovšem lékař vrací s tupým výrazem. „Nejde mi to. Zkusím jít na záchod do podpalubí.“ To je většinou pro muže ta méně komfortní varianta – člověk si musí sednout na malý záchodek, všechno se houpe, vedrem vám tečou po zádech krůpěje potu, a navíc riskujete mořskou nemoc. V kajutách totiž přesně nevidíte okolní moře a obzor pevniny a začne se vám z pohupování dělat špatně.

Minuty ubíhaly a z toalety se nikdo nevracel. Až po notné době se na palubu vypotácel náš kamarád, barvou připomínající antickou sochu z bílého mramoru, a říká: „Ne. Já se prostě nemůžu vymočit. Já jsem vám asi zapomněl říct, že jak se se mnou na vodě něco houpe, tak já, hele, nikdy nemůžu.“

Tato informace zazněla v polovině naší trasy, v době, kdy to ke každému břehu bylo zhruba 30 kilometrů, tedy nějakých 16 námořních mil. Pro představu – jeli jsme rychlostí asi 5 uzlů, necelých 10 kilometrů v hodině. K nejbližšímu břehu to tedy byly tři hodiny plavby. Tato informace doktorovi způsobila závrať. Chtělo se mu opravdu hodně. A když říkám hodně, tak asi opravdu moc. Začal totiž šátrat v lékařském batohu jako smyslů zbavený a po chvíli prohlásil: „Mám tu všechno – věci na operaci slepého střeva, šití na tržné rány, intubaci a všechny léky světa. Ale cévku jsem si nevzal.“ Ano, chtěl se ze zoufalství sám vycévkovat.

Zkoušel jít močit zas a znovu a snažil se, seč mohl. Zastavili jsme plavbu. Vlezl do moře, kde plul jako dost podivná bójka, a tlačil. Bez úspěchu. Masíroval si podbřišek v oblasti močového měchýře. A nic. Poslouchal šplouchání vody ve dřezu v podpalubí, zpíval si a řval. Nakonec si vlezl na kabinku s tím, že bude ve svém úsilí pokračovat. A nás přešel všechen humor, protože jsme si vzpomněli na prasklého měchýře Tycho de Braha (ač to prý není možné).

To už jsem pochopil vážnost situace a oproti časovému plánu otočil loď na nejbližší pevninu. Z podpalubí se ozývaly děsivé lidské zvuky. Bouchání a kvílení. Tisíc mrouskajících se koček by v tu chvíli působilo jako meditační melodie proti tomu, co jsme slyšeli my. Zarputile jsme mířili ke břehu, pevnina se ze vzdáleného oparu změnila na jasné obrysy skal a pláží a já už začal dalekohledem sondovat, kde bude nejlepší místo ke kotvení, kde si bude konečně moct v borovicovém porostu ulevit. Do cíle zbývaly desítky minut, malý ostrůvek zcela mimo náš kurz už byl co by kamenem dohodil.

„Taaaak a je hotovo, pánové,“ říká vtom doktor jakoby nic, bere si pivo a rozšafně usedá na palubu. „A hele, my už jsme kousek od Visu. To jsem byl na tom záchodě asi fakt dlouho,“ pokračuje, aniž by věděl o naší obětině. Vysvětlení, kde jsme a proč jsme se tam ocitli, přijal způsobem sobě vlastním. „Ale je to tady taky moc pěkný, možná hezčí než celej Vis.“

A my mu dali nakonec za pravdu. Kotvili jsme v překrásné a liduprázdné zátoce, užili si večer plný hvězd a už s úsměvem vzpomínali na události minulých hodin. A já už vím, že příště, než vezmu kohokoli na palubu, musí se zkusit vymočit na kánoi, pramici nebo aspoň doma ve vaně.

Pepřový sprej

Před mnoha lety jsem byl s přítelkyní v Indii. Jako typický batůžkář. Nesete si všechno s sebou a hledáte ubytování na poslední chvíli v místě, kam přijedete rozhrkaným autobusem, který ještě zažil nejlepší éru britské kolonizace. Nasáváte vůni exotických koření a bavíte se s místními lidmi, kteří se vám lámanou angličtinou a rozmáchlými gesty snaží zodpovědět všechny otázky. Třeba na místní opice. Makakové jsou kdekoli v Indii přemnožení, celé gangy se jich potulují po městech, parcích a džunglích. To, co jsou pro Austrálii králíci, pro Madagaskar chameleoni a pro Česko politici, to jsou pro Indii primáti. Žebrají o jídlo a chovají se často i dost agresivně.

Viděli jsme mnoho zajímavých situací, kdy nepoučení turisté chtěli opičky pohladit a pořídit si tak hezkou fotku na sociální síť nebo rodinné promítání. Chyba. Jedna turistka si například všimla mláděte makaka. Takové roztomilé miminko, kterému byste nabídli všechno, co máte, a možná i prs k nakojení. S dobrou vírou mu s nataženou rukou nabízela zbytek pečiva. Opička si jídlo vzala, roztomile ho požírala a paní pojala podezření, že si ji uplatila a může se jí v klidu dotknout. Hned, jak se ruka přiblížila k mláděti, začalo pištět, řvát a mrsklo obdržený pamlsek ženě přímo do obličeje. Vzápětí se odrazilo od kamenné zídky, skočilo nebohé turistce přímo za krk a s ohlušujícím skřekem jí natupírovalo vlasy jako po zásahu elektrickým proudem. Následně skočilo zpátky na původní místo a začalo se tvářit úplně stejně nevinně jako předtím.

Tato zkušenost nás na čas poučila a opic jsme si prostě nevšímali. Brali jsme je jako nechtěné sousedy, kteří tu prostě jsou, a když jim nedáte záminku, tak vám neublíží.

Indie nabízí nespočet přírodních krás, také rozmanité architektonické skvosty a v neposlední řadě i legendární kuchyni. Jedli jsme všechno – v podezřelých restauracích s plastovým nábytkem a kulhajícím personálem, na ulicích z očouzených hrnců. Pokrmy byly lahodné, a navíc levné. Jednou ráno jsme si nakoupili snídani – ovoce, pečivo, indické knedlíčky a nápoje. Sedli na vypůjčený skútr a vyrazili do blízkého okolí menšího, ale rušného městečka, kde jsme si chtěli udělat piknik na klidném místě s výhledem na údolí. Cesta se točila a klikatila, motocykl pod námi do prudkého kopce jen stěží dýchal. Dorazili jsme na místo, které jsme si už předtím oba vysnili ve svých představách. Klid, ticho, hluboko pod námi neutichající rej turistů, mnichů, obchodníků, aut i náklaďáků, potulných psů a opic. Na velkém kameni vedle prašné silnice, která přímo probíhala začínající džunglí, jsme rozložili hostinu a začali jíst.

Po pár minutách se ozval známý zvuk „UAA UUAA“, který vypovídal o tom, že i tady žije aspoň jeden makak. A skutečně. Zavětřil jídlo a už si to šinul k nám. Vzal jsem vedle ležící klacek a s rozmáchlým gestem jeskynního člověka ho odehnal do patřičné vzdálenosti. S pocitem vítězství vyvinutějšího druhu jsme snídali dál. Ovšem za chvíli tu byly skřeky zase. Tentokrát se po liánách a větvích přihoupaly opice rovnou dvě. Klacek a opakující se scénář nám opět zajistily dočasnou pohodu. Jenže makakové zůstávali kolem nás v bezpečné vzdálenosti, pozorovali nás a mírně pokřikovali. Laskominná vůně koření a ovoce jim nedovolila odejít.

V pravidelných intervalech jsem se zvedal a máchal kolem ztrouchnivělým kusem dřeva. Křičel a vydával hrůzu nahánějící zvuky. Do pár minut se ovšem z exotického lesa neozvalo další jedno opičí řvaní, ale celá kakofonie zvuků. Chvíli to vypadalo, že lesem prochází nějaká tlaková vlna – stromy šustily, větve se letmo prohýbaly a listí padalo jako v pozdním podzimu. Opice. Horda opic. Makakové, kam jsme se jen podívali. Blížili se s neochvějnou jistotou budoucí potravy. Bylo mi naprosto jasné, že klacík v mé ruce je, v porovnání s touto armádou, spíš humorně naivním výjevem. Stačilo vyměnit si s přítelkyní jediný pohled a bylo jasno. Úprkem jsme opustili obrovský placák, o jídlo se nestarajíce, skočili na moped a vzali čáru. Letmým pohledem do zrcátka bylo vidno, jak se nám opice smějí a mávají na rozloučenou prackama s naší vytouženou hostinou. Bylo to až potupné. Vítězství počtu nad inteligencí. Převaha zvířete nad člověkem. A to jsem ještě netušil, že to nebude jediné poměřování sil toho dne.