Sestřičky

Donna Douglasová

Donna Douglasová: Sestřičky

Copyright © Donna Douglas 2012

Translation © Petra Klůfová, 2017, 2022

ISBN 978-80-249-4829-4

1.

„POVĚZTE MI, SLEČNO Doyleová, proč myslíte, že si zasloužíte nastoupit do našeho ošetřovatelského kurzu?“

Dora Doyleová prožila dětství ve slumech v Bethnal Green, takže se obvykle jen tak ničeho nezalekla, ale teď, když v tom teplém srpnovém odpoledni seděla tváří v tvář hlavní sestře Fakultní nemocnice Nightingale, nesoucí jméno legendární Florence Nightingalové, strachem se jí svíral žaludek. Impozantní postava černě oděné hlavní sestry trůnila za mohutným mahagonovým stolem a z obličeje orámovaného umně zavázaným bílým čepcem dívku provrtával pár zvídavých šedých očí.

Dora si otřela zvlhlé dlaně o sukni. Pod pláštěm byla zpocená jako myš, ale neodvážila se ho sundat, aby si hlavní sestra náhodou nevšimla otřepených manžet její halenky.

„Víte –“ začala, ale hned se odmlčela. Proč si myslí, že by byla dobrá ošetřovatelka? Dořin domov dělil od nemocnice jenom Viktoriin park, často tedy v blízkosti nemocniční brány vídala mladé ženy v pláštích s červenou podšívkou. Kam až jí sahala paměť, toužila stát se jednou z nich.

Ovšem takové sny se dívkám jako Dora Doyleová neplní. Byla na tom stejně jako ostatní děvčata ze čtvrti East End, jejichž osudem se stala dřina v malé dílně nebo

v některé z předměstských fabrik, naměstnaných kolem břehů Temže.

I Dora už ve čtrnácti odešla ze školy, aby si vydělávala na živobytí v Goldově krejčovské dílně, kde se snažila pracovat co nejlíp. Sen ji však neopustil, narůstal v ní, košatěl, a nakonec po čtyřech letech dívka sebrala odvahu a vedení nemocnice písemně požádala o přijímací pohovor.

„Vždyť ty přece nemáš co ztratit,“ povzbuzovala Doru Goldova dcera Ester. „Ale pokud to nezkusíš, budeš si to navždycky vyčítat, bubele.“ Na pohovor jí dokonce půjčila svůj přívěsek pro štěstí. Právě teď Dora cítila, jak se jí teplounký kovový plíšek lepí pod halenkou na zpocenou kůži.

„To je hamsa,“ vysvětlila Ester, když si Dora obdivně prohlížela jemně tepanou stříbrnou ruku na tenkém řetízku.

„My věříme, že přináší štěstí.“

Dora doufala, že moc hamsy se neomezuje jen na Židy, protože teď potřebovala každou pomoc, která byla k mání.

„Zajímá mě to a umím tvrdě pracovat,“ vykoktala konečně. „A taky se rychle učím, nic se mi nemusí vysvětlovat dvakrát.“

„To už jsem vyčetla z vašeho doporučení.“ Hlavní sestra pohlédla na dopis rozložený na stole. „Slečna Goldová má o vás očividně vysoké mínění.“

Dora se při té pochvale zarděla. Ester napsala doporučení za otcovými zády a pořádně tím riskovala. Starý Jacob by jistě nebyl nadšený, že dcera pomáhá jedné z nejlepších dělnic s hledáním nové práce. „Slečna Ester tvrdí, že patřím k jejím nejlepším šičkám. Podle ní mám zázračné ruce.“

Dora si všimla, že hlavní sestra se jí zadívala na ruce, a honem je schovala v klíně, aby zakryla okousané nehty a prsty poseté spoustou mozolů velkých jak knoflíky. „Ruce dříče,“ říkávala maminka. Tak ale rozhodně nemají vypadat ruce ošetřovatelky, která pohladí pacienta po rozpáleném čele, ne?

„O vaší píli nemám sebemenších pochyb, slečno Doyleová,“ přikývla hlavní sestra. „Ale to platí o každé zájemkyni, která se u nás ukáže. A většina z nich má mnohem lepší vzdělání než vy.“

Dora zvedla bradu. „Mám přece osvědčení! Chodila jsem kvůli tomu do večerní školy!“

„Ano, vidím,“ přisvědčila hlavní sestra mírným, ale přesto nesmlouvavým tónem. „Jistě však víte, že naše nemocnice patří k nejlepším fakultním zařízením v Londýně. Zájem o vyškolení a práci zde mají mladé ženy z celé země. Tak čím nad nimi vynikáte, slečno Doyleová?“

Dora sklopila oči k naleštěným parketám seskládaným do vzoru rybí kosti. Toužila té paní vyprávět, jak se starala o mladšího bratříčka a sestry, jak před dvěma lety dokonce prckovi Alfiemu pomáhala na svět. Ráda by popsala, jak loni v zimě ošetřovala babi Winnie, kterou sklátila těžká bronchitida, a všichni kromě ní byli přesvědčeni, že to je konec. Úplně nejradši by však vyprávěla o své líbezné sestře Maggie, která zemřela, když Doře bylo teprve dvanáct. Tři dny se nehnula od jejího lůžka a bezmocně sledovala, jak z ní vyprchává život. A byla to hlavně Maggiina smrt, co v ní probudilo vášnivou touhu stát se ošetřovatelkou a nedovolit, aby i jiné rodiny poznaly tu strašnou bolest.

Ovšem maminka nesnášela, když se děti svěřovaly cizím lidem se svým soukromím. A navíc, hlavní sestra čekala nějakou chytřejší odpověď.

„Ničím,“ hlesla sklíčeně. „Nejsem nijak výjimečná.“ Jsem jenom obyčejná Dora Doyleová, zrzka z Griffin Street. Nijak nevynikala dokonce ani ve vlastní rodině. Peter byl nejstarší, Prcek Alfie nejmladší. Josie byla nejhezčí a Bea nejzlobivější. A pak tam patřila Dora, dokonalý průměr

v každém směru.

„Rozumím,“ pokývala hlavní sestra hlavou. Doru napadlo, že se tváří skoro zklamaně. „V tom případě už žádné

další otázky nemám. Vaši žádost zvážíme a rozhodnutí vám v zákonné lhůtě sdělíme písemně. Děkuji vám, slečno Doyleová…“

Doru zachvátila panika. Selhala. Cítila, jak se tahle jedinečná příležitost rozplývá a s ní i všechny její naděje. Nikdy neoblékne plášť s červenou podšívkou a nepůjde hrdě v houfu ostatních ošetřovatelek. Zůstane nadosmrti uvázaná k šicímu stroji v Goldově krejčovství, dokud jí bude sloužit zrak a revmatismus nezkřiví prsty tak, že už nebude schopná pracovat.

Znovu si vzpomněla na Ester Goldovou. Vždyť ty přece nemáš co ztratit!

„Dejte mi šanci!“ vyhrkla náhle.

Hlavní sestra udiveně vzhlédla. „Prosím?“

Dora cítila, že po obličeji se jí až ke kořínkům vlasů rozlil žhavý ruměnec, ale nemohla mlčet. „Já vím, že nemám pořádnou školu jako ostatní děvčata, ale budu se snažit, přísahám!“ Slova se Doře pletla jedno přes druhé, jak chvatně drmolila z obavy, že ztratí odvahu dřív, než je dostane z úst.

„Pochopte, slečno Doyleová, nepředpokládám –“

„Nebudete litovat, na to vám můžu dát slovo! Stanu se tou nejlepší sestřičkou, jakou jste tady kdy měli. Dejte mi aspoň šanci. Prosím?“ žadonila Dora.

Hlavní sestra povytáhla obočí až k lemu naškrobeného čepce. „A když vám ji nedám?“

„Tak si tu žádost podám znovu, k vám a třeba i jinam. Budu rozesílat žádosti tak dlouho, dokud mě někde nepřijmou!“ prohlásila Dora vzdorně. „Nakonec ze mě ošetřovatelka bude, a navíc moc dobrá!“

Hlavní sestra si Doru prohlížela tak zkoumavě, až dívce spadlo srdce až dolů k vypůjčeným střevícům.

„Děkuji, slečno Doyleová,“ řekla úředně. „Myslím, že jsme slyšely všechno, co potřebujeme.“

Hlavní sestra Kathleen Foxová sledovala oknem, jak Dora Doyleová s hlavou sklopenou a s rukama v kapsách spěchá přes nádvoří k nemocniční bráně. To ubohé děvče se nemohlo ani dočkat chvíle, kdy bude moci zmizet.

„Nu?“ zeptala se slečny Hanleyové. „Jaký jste si na ni udělala názor?“

„Nemyslím, že zrovna moje mínění je rozhodující, sestro.“

Kathleen se v duchu usmála. Její zástupkyně pevně svírala rty, jak se přemáhala, aby bez okolků nevysypala svůj názor. Veronika Hanleyová byla nápadně vysoká žena s hromotluckými rameny, výraznými rysy, nakrátko zastřiženým praktickým účesem z prošedivělých vlasů a hlubokým zvučným vlasem. Kathleen zaslechla, že mladší sestřičky o ní mluví jako o „mužatce Hanleyové“. Právě se jí přehoupla padesátka, čili byla o dobrých deset let starší než Kathleen, a v zdejší nemocnici pracovala ode dne, kdy složila odborné zkoušky. Ve všech ošetřovatelkách včetně zkušených sester budila děs. Dokonce i Kathleen si občas musela připomenout, kdo tady vlastně velí.

„Přesto bych ráda věděla, co o té dívce soudíte,“ naléhala.

„Střevíce měla okopané, v punčoše díru a knoflík na kabátě se houpal na nitce!“ oznámila slečna Hanleyová bez dlouhého promýšlení.

„Souhlasím, že moc nadějně nevypadá.“

„Sotva dokáže slepit dvě slova bez zakoktání.“

„Ryzí pravda.“

Hlavní sestra byla zvyklá, že děvčata se u pohovoru ráda pochlubila svým talentem, svým zapálením pro ošetřovatelskou profesi i obdivem k Florence Nightingalové, ovšem Dora Doyleová tam jen seděla a zpod houštiny rezaté ofiny jukala jako králíček zahnaný do kouta.

A přesto měla ta dívenka něco do sebe a v zelených očích jí navíc jiskřilo odhodlání. Podle hlavní sestry v ní bylo víc, než se zdálo na první pohled.

„Neměla by požádat spíš o místo v lazaretu?“ nadhodila slečna Hanleyová.

Městský lazaret, který sloužil jako nemocnice pro nejchudší vrstvy, stál hned u řeky v Poplar, v budově bývalé továrničky. Byla to nemocnice malá, bídně dotovaná a pracoval v ní stejně bídně zaškolený personál i vedení. Mezi místními měla příšernou pověst, a dokonce si vysloužila přezdívku Krchov.

„Uznejte sama, to děvče se do nemocnice Florence Nightingalové vůbec nehodí,“ přitvrdila slečna Hanleyová.

Vyrušila je dívka s odpoledním čajem. Obě ženy mlčky počkaly, až postaví tác na stolek hned u dveří a urovná šálky a talířky z jemného porcelánu.

„Jak jste na to přišla, slečno Hanleyová?“ vyzvídala Kathleen, když opět osaměly.

„Podle mě to je očividné. Přijímáme výhradně dívky s odpovídajícím vzděláním a původem!“

„Ale slečna Doyleová má dostatečné vzdělání.“

„Z večerní školy?“ Slečna Hanleyová ohrnula rty.

„Což přinejmenším svědčí o vytrvalosti a charakteru.“ Kathleen přistoupila ke stolku, aby nalila čaj. „Nevěřím, že pro mladou dívku je snadné zvládnout mnohahodinovou směnu v oděvní továrně a pak utíkat do večerní školy. Souhlasíte?“

„Možné to je. Ale jako kvalifikace ke studiu u nás je to dost málo.“ To je pravda, připustila Kathleen v duchu, když kolegyni podávala čaj.

Ano, nemocnice Nightingale coby prestižní fakultní zařízení skutečně přitahovala dívky z jistých společenských vrstev – dobře vychované, výmluvné středostavovské dcery, jež se snažily nějak zaplnit čas do doby, než mezi mladými doktory najdou vhodného manžela.

Ve většině nemocnic to chodí stejně, to si Kathleen přiznávala, ale tady to pravidlo platilo obzvlášť. Když občas zaslechla hovor skupiny studentek, opakovaně nabývala dojmu, že zabloudila do elitní vyšší školy pro dcery z vyšších a středních vrstev.

Slečna Hanleyová se předchozí hlavní sestře dokonce pochlubila osobně vynalezenou metodou prověřování způsobilosti adeptek žádajících o práci zdravotní sestry – každého děvčete se zeptala, zda je členkou tenisového klubu. Kathleen pochybovala, že Dora Doyleová vůbec kdy tenisovou raketu viděla, natož aby ji držela v ruce. Ale měla silnou vůli, byla zapálená a nebála se sebevětší dřiny, což bylo víc, než se dalo říct o většině ostatních studentek. Jen málokterou z nich život připravil na náročné požadavky této profese. Řada z nich nezvládla dokončit ani dvanáctitýdenní vstupní kurz.

„Jak vidím, už jste se rozhodla, sestro,“ prohodila slečna Hanleyová upjatě. „Ale musím připomenout, že dívky z její vrstvy se jen málokdy stanou dobrými ošetřovatelkami. Prostě na to nemají povahu.“

„Och, charakter slečny Doyleové mi starosti nedělá.“ Kathleen honem zvedla šálek čaje, aby zamaskovala úsměv. Docela by ji zajímalo, jak by se slečna Hanleyová tvářila, kdyby zjistila, že Kathleen na tom původně byla stejně jako Dora, dcerka dělníka z přádelny v malém městečku v hrabství Lancashire, která se rozhodla dotáhnout to dál než do třídírny bavlny. I ona kdysi seděla proti přísné hlavní sestře a žadonila o šanci prokázat, že na to má. A vida, kam až to dotáhla! Ještě jí nebylo ani čtyřicet a už šéfovala ošetřovatelskému personálu jedné z nejšpičkovějších fakultních nemocnic v celé zemi. Občas se musela štípnout, aby si potvrdila, že nežije ve snu. Ne snad, že by z ní všichni byli blahem bez sebe. Kathleen si moc dobře uvědomovala, že i v pokrokové fakultní nemocnici řada lidí zastává názor,

že nová hlavní sestra se svými inovativními nápady nakonec poškodí pracně budovanou pověst pracoviště.

Změna, to v zdejší nemocnici bylo téměř sprosté slovo. Dlouhých třicet let tady všechno běželo pořád stejně podle pravidel, která svou železnou vůlí prosadila tehdejší hlavní sestra. Po jejím odchodu do důchodu si všichni mysleli, že jejím nástupcem bude přirozeně slečna Hanleyová, jež odváděla skvělou práci – a byla o tom přesvědčena i sama slečna Hanleyová. Správní rada všechny zaskočila rozhodnutím, že nemocnice Nightingale potřebuje čerstvou krev, a díky tomu padla volba na Kathleen.

Ve funkci byla už měsíc, ale pořád si připadala jako nováček. Při ranní vizitě za sebou slyšela špitání personálu na chodbách, protože nikdo zatím neměl jasno, co si myslet o nové hlavní sestře, která se skoro pořád usmívá a s mladičkými ošetřovatelkami mluví stejně přátelsky jako se zkušeným a výše postaveným personálem.

A Kathleen už vůbec nepomáhaly neustálé poznámky slečny Hanleyové: „Ale takhle to tady v Nightingale skutečně neděláme, hlavní sestro.“

Přistoupila k oknu. Za velkolepou hlavní budovou, odkud se nabízela vyhlídka na Viktoriin park, se kolem ústředního dlážděného nádvoří s hloučkem platanů táhly další bloky, křídla a přístavky nemocnice. Tam sídlily jednotlivé ambulance, samostatná budova chirurgie a lékárna. A ještě za nimi stály další budovy, k nimž patřila i jídelna, ubytovna sester a byty lékařů.

Ještě před pár týdny se kancelář hlavní sestry nacházela tam dole, za hlavní budovou, ale když Kathleen převzala funkci, prosadila si stěhování sem, aby byla blíž lůžkovému oddělení.

U starších členů a členek ošetřovatelského personálu tím krokem vyvolala paniku a rozruch. „Proč nás chce mít pořád pod dohledem?“ brblaly nespokojené sestry.

Kathleen tušila, že tu vzpouru nenápadně přiživuje sestra Hanleyová. První potíže se přesto nakonec vyplatily. Celý den byla v srdci nemocnice, kde bylo její místo. Jednak byla po ruce pro případ, že by na některém z oddělení došlo ke krizové situaci, za druhé z nové kanceláře měla báječný výhled na nádvoří, kde viděla a kontrolovala všechny zaměstnance, zda jdou či nejdou po své práci.

Lezavý chlad začínajícího září ustoupil několika nádherným dnům babího léta. Pacienti na kolečkových křeslech si pod platany vychutnávali podzimní slunce. Kathleen spatřila mladičkou ošetřovatelku, jež vyšla z budovy s jídelnou a přes nádvoří mířila k lůžkovému oddělení. Spěchala tak svižně, že chybělo maličko, aby porušila zdejší přísný zákaz běhu.

Mladá žena možná ucítila Kathleenin pohled, vzhlédla k oknům, ale hned zase sklopila hlavu k zemi. Kathleen přesto stačila zachytit její provinilý ruměnec.

Kathleen se pobaveně obrátila do místnosti. „Takže podle vás si slečna Doyleová šanci nezaslouží?“ zeptala se.

„Nevěřím, že by k nám zapadla.“

Zato já přesně vím, co prožívá, pomyslela si Kathleen. Možná že v tomhle případě má slečna Hanleyová pravdu. Když má problém zapadnout i hlavní sestra, jak by to mohla zvládnout mladinká Dora Doyleová?

2.

NEŽ Z NEMOCNICE DORAZIL DOPIS s rozhodnutím, Dora si stačila namluvit, že o práci ošetřovatelky vlastně nestojí.

Jednou se v říjnovém mžení vracela s kamarádkou Ruby z práce domů, když jí naproti přiběhla sestřička Beatrice s vlajícími tkaničkami u bot a kučerami jako vrabčí hnízdo.

„Co se děje, Beo? Hoří někde?“ zasmála se Dora.

„Přišlo ti psaní z nemocnice!“ lapalo jedenáctileté děvčátko po dechu. Vypadalo jako Dořina miniatura – stejný pršáček, stejně rezavá hříva a houština pih. „Babi ho chtěla otevřít, ale maminka nařídila, že počkáme na tebe. Tak pojď honem!“ Bea popadla sestru za ruku a vlekla ji po ulici za sebou.

Dora se ohlédla k Ruby. „Tak je to tady,“ povzdechla si.

„Páni, za měsíc touhle dobou už budeš na dílnu kašlat!“ usmála se Ruby.

„Pochybuju.“ Dora si přiznávala, že při pohovoru ze sebe udělala totálního pitomce. Vlastně ji překvapilo, že jim vůbec stála za odpověď.

„Houby! Museli by být padlí na hlavu, kdyby po tobě neskočili! Copak ti odjakživa nepřipomínám, že ty jsi chytrá a já zase hezká?“

Dora se zasmála. Ruby se svým vodopádem plavých kučer a bujným poprsím připomínala spíš filmovou hvězdu

než děvče od šicího stroje. Ovšem pokud šlo o flirtování s mládenci, byla chytrá až dost.

Ruby si všimla, že Dora se k úsměvu přemáhá, a popadla ji za loket. Rázně ji postrčila za Beou, která utíkala domů napřed, aby Dořin příchod ohlásila zbytku rodiny.

„Přestaň se užírat. Určitě tě vzali!“ uklidňovala Ruby kamarádku. „Ale přeju ti to. Hele, když tak o tom přemýšlím, taková práce by se mi taky líbila. Jen si představ tu spoustu hezkých doktorů! A to už nemluvím o zástupu prachatých dědečků nad hrobem, u kterých stačí počkat na zubatou, abys pak shrábla všechny jejich prachy!“

„Mám dojem, že v téhle branži jde spíš o to, jak je udržet naživu, Ruby.“

Obě dívky se zastavily před Dořinými dveřmi. „Tak běž,“ postrčila Ruby kamarádku. „Nemůžeš to odkládat donekonečna, chápeš?“

„Škoda.“ Dora se bála matčina zklamaného výrazu. Sama Dora se s neúspěchem už předem jakžtakž smířila, zato Rose Doyleová celou tu dobu o ničem jiném nemluvila.

„No, nemůžeš. Padej dovnitř, než babi ztratí nervy a ten dopis otevře místo tebe. A dej mi vědět, jak to dopadlo, platí?“ připomínala Ruby už na schodech sousedního domku.

„To nebude nutné,“ mávla Dora rukou. „Pokud mě přijali, maminka to beztak vykřičí na celou ulici.“

Dopis na ni čekal na římse kuchyňského krbu, zastrčený za staré hodiny. Zbytek rodiny se choulil kolem ohně a Doře okázale nevěnoval pozornost. Matka Rose zašívala košile, mladší sestry Josie a Bea mazaly karty a babi Winnie si hověla ve starém houpacím křesle a loupala brambory. Ovšem jediný, kdo si Dory skutečně nevšiml, byl prcek Alfie, který si na kusu koberce hrál s dřevěným vláčkem.

Matka nakonec spustila šití do klína a vyskočila. „Konečně jsi tady, zlato!“ přivítala dceru s křečovitým úsměvem.

„Všechno v pořádku? Postavím na čaj, ano?“

„Ále, to je cavyků!“ Babi Winnie zvedla oči ke stropu, načež do hrnce s vodou vedle křesla pustila další brambor. „Doro, otevři ten zatrachtilý dopis a přestaň matku trápit, jinak v tomhle domě nikdy nebude klid. Celý den je jako na trní.“ Dora vzala dopis z římsy a zůstala civět na znak nemocnice Nightingale: silueta ženy s lampou. Silná krémová

obálka ji tížila v ruce, srdce jí splašeně třepetalo v hrudi.

„Smím si to přečíst o samotě?“ obrátila se Dora k matce. Byla si jistá, že pohovor dopadl špatně, a chtěla se trochu vzchopit, než s tím předstoupí před rodinu.

„A to teda hernajs nemůžeš!“ štěkla babi. „Nedřepíme tu celý odpoledne jenom proto, abys teď –“

„To jistě můžeš, zlato.“ Rose Doyleová umlčela matku varovným pohledem. „Není naspěch.“

„Ale ať ti to netrvá celou věčnost!“ brblala babi. „Povídám, už dávno jsem tu věc měla nad párou otevřít, tak.“ Dora slyšela babiččino hudrování až na dvorek. „Vůbec by to nepoznala, stačila by kapka opatrnosti.“

Úzký zadní dvorek byl vlhký, zastíněný vysokou cihlovou zdí, která jej oddělovala od železnice vysoko na hřebenu kopce. Dora si zalezla do kadibudky. Posadila se na ošoupané borovicové sedátko. Škvírami v starých prkenných dveřích fičel dovnitř studený říjnový vítr a ona si v podvečerním šeru chvatně přečetla obsah dopisu.

Vážená slečno Doyleová,

Správní rada Fakultní nemocnice Nightingale vám s potěšením sděluje, že jste přijata na tříletý studijní program zakončený získáním státní registrace. V úterý

6. listopadu 1934 se po čtvrté hodině odpolední laskavě přihlaste u sestry Suttonové v Domově pro sestry. Přikládáme seznam vybavení, které musíte mít s sebou. Rovněž je nezbytné poslat nám svoje míry na uniformu, která na vás bude při příchodu už čekat…

Nad dvorkem se hlučně prohnal vlak, rozdrnčel dveře kadibudky a rozechvěl Doře zem pod nohama, ale ona nic nevnímala, pořád dokola četla dopis shora až k podpisu: Kathleen Foxová, hlavní sestra. Pak se podívala na obálku, aby si pro jistotu ověřila, že na ní skutečně stojí její jméno.

Dora spustila ruku s dopisem do klína a zůstala civět na hraničku zažloutlých novinových čtverečků, nabodnutých na rezavý hřebík zatlučený do dveří. Zdálky sem doléhalo tlumené prozpěvování sousedky June Rileyové. Dora měla dojem, že ten zvuk je vzdálený snad kilometry. Všechno to bylo neskutečné.

Když konečně vylezla zpět na dvorek, ze všeho nejdřív spatřila matku. Rose zametala popraskanou kamennou dlažbu a nespouštěla oči z kadibudky. Při pohledu na Doru zkameněla.

„Tak co?“ vydechla.

Dora jen přikývla, protože jí chyběla slova. Rose Doyleová vyjekla radostí a odhodila březové koště, až násada břinkla o kameny.

„Dokázala jsi to!“ zavýskla Rose a popadla Doru do náruče. „Och, Dori, jsem na tebe tak pyšná!“

Zbytek rodiny už číhal u zadních dveří a teď se vyhrnul z domu a najednou se Dora ocitla v kolotoči hopsání, jásotu a objímání. Babi Winnie stála na prahu a všechno to sledovala s pažemi založenými na prsou.

„Namouduši by mě zajímalo, proč stojí o takový trable,“ huhlala. „Práce u stroje byla dost dobrá pro mě i pro tebe, Rosie. Proč si najednou musí vymýšlet něco extra?“

Sousedka June Rileyová vystrčila ze zadních dveří svého domku hlavu plnou tuhých kučer. „Héj, co znamená ten virvál, lidi?“

„Z naší Dory bude zdravotní sestra!“ křikla Rose dost hlasitě, aby to slyšela celá ulice.

June se vřítila na svůj dvorek pouze v županu a pantoflích a překročila plot v místě, kde se plaňky začínaly lámat.

„Považte, naše malá Dora bude sestřička!“ V Junině objetí Doru ovanul dech páchnoucí džinem. „To bude Nick koukat! Víš přece, že v nemocnici dělá vrátného! Dohlídne na tebe, neboj se.“

„O vašem Nickovi víme svý,“ mumlala si babi Winnie pod vousy. „Drž se od něho co nejdál, Doro. Spoustu děvčat teď mrzí, že to taky neudělaly. Pěkný sviňák!“

„Babi!“ sykla Dora, zatímco June se hnala obejmout Rose.

„Říkám svatou pravdu,“ odsekla babi a pohoršeně si June prohlížela. „No jen se na ni podívej! Hádám, že teprve teď vstávala! To víš, když někdo dřepí v putyce až do rána…“

Dora zrudla, ale June ji naštěstí nezaslechla. V opilosti se sousedka chovala nevypočitatelně, takže by mohla na Winnie vzít pohrabáč stejně dobře jako odbýt její kritiku smíchem. Rosina rodina tady bydlela od doby, kdy před deseti lety zemřel Dořin otec a všichni se nastěhovali zpět k babi Winnie. Chudák June začala pít před čtyřmi lety, když se jí zčistajasna vypařil manžel a nechal jí na krku starost o dva dospívající syny.

Vzápětí hluk přilákal i Turnbullovy a Prosserovy, sousedy z druhé strany dvorku, kteří se dělili o jeden domek. Rose pořád dokola opakovala svou novinu a Doru hřálo u srdce, že matka je hrdá a šťastná. Tohle byl úspěch jak pro dceru tak pro matku.

„Takže to klaplo? Jako bych ti to neříkala!“ Z okénka v patře vykoukla Ruby i se svou matkou Lettie, která se s June pozdravila jen kratičkým pokývnutím. Pikeovi sice bydleli nad Rileyovými, ale obě ženy se snažily jedna druhé vyhýbat. „Co si teď bez tebe počnu, Doro? V práci už to nikdy nebude jako dřív!“

„Budeš si muset najít jinou dobračku, aby to vzala za tebe, než si venku dáš čouda!“ smála se Dora.

„Rozhodně už to nebude taková zábava. Jsou to husy, jedna jako druhá. A pokud jde o tu mrchu Ester –“ Ruby zvedla oči k nebi.

„Ester je v pohodě,“ namítla Dora, která na prsou stále cítila hřejivý dotek přívěsku. Snažila se Ester tu šťastnou hamsu vrátit, ale Ester nechtěla.

„Protože jsi její miláček!“

„Hele, bude mít ráda i tebe! Stačí víc se soustředit na práci a nechat si drzost od cesty, Ruby.“

„Všechnu snahu vyplácám už ráno, abych do té mučírny vůbec dolezla, děkuju pěkně. Kvůli nenažranýmu Židovi se přece neudřu k smrti!“

„Snad si nenamlouváš, že si teď polepšíš, Doro?“ přišla se svou troškou do mlýna Lettie. Pracovala v Nightingale jako pomocná síla. Na rozdíl od své hezké a bezstarostné dcery to byla zakyslá ženuška s úzkým obličejem, která všechno brala jenom z té horší stránky. „Na vlastní oči vidím, že děvčata tam dřou jako koně a navíc je v tom domově drží pod zámkem jako jeptišky. Takhle to jde den za dnem, abys měla jasno. A ty mladé ošetřovatelky jsou pořádně namyšlené. Všechny nosí frňák nahoru a my ostatní jim nestojíme ani za pohled.“ Zadumaně sjela Doru od hlavy až k patě.

„No, nevím, jestli tě mezi sebe přijmou.“

„Ježkovy oči, mamko, s tebou si člověk vážně vylepší náladu.“ Ruby trpitelsky mrkla na Doru.

„Neříkám nic než pravdu,“ trvala na svém Lettie podrážděně.

„Radši si jí nevšímej,“ zahuhlala babi Winnie, když Lettie i Ruby zmizely a zavřely za sebou okno. „Odjakživa to byla zatrpklá stará koza. Hlavně že jí nevadí, že dcera je obyčejná coura.“

„Babi! Nezapomeň, že mluvíš o mé nejlepší kamarádce.“

„Ale o to míň coura nebude, víš? S pravdou nic nenaděláš, děvče.“

„To s tím zamykáním je jinak, viď, Doro?“ zajímala se čtrnáctiletá Josie, jež jako jediná ze sester nezdědila otcovy zrzavé vlasy a podsaditou postavu. Josie byla tmavovlasá, útlá a hezounká po mamince.

„To víš, že ano, Jose, ale musím teď bydlet v internátu pro sestřičky.“

„Jak dlouho?“

„Nevím. Možná napořád.“

„Chceš říct, že už nebudeš bydlet tady s námi!“ V Josiiných hnědých očích se zaleskly slzy.

„Každou chvíli přijdu na návštěvu,“ slíbila Dora. „Budu na vás všechny dohlížet jako dřív, abyste si nezapomínali psát úkoly a aby Bea tolik nezlobila.“

„Pcha, Bea! To chci vidět!“

„V tom případě ji musíš usměrnit ty, rozumíš?“ Dora objala sestřina drobná ramínka. „Teď z tebe bude nejstarší sestra, Josie, takže půjdeš těm malým příkladem.“

„Budu se namouduši snažit,“ slíbila Josie vážně. „Bude se mi po tobě stýskat, Dori,“ přiznala šeptem.

„Mně po tobě taky.“

Dora se rozhlédla po omšelém zadním dvorku. Až teď si uvědomila, co všechno opustí. Ulice Griffin Street měla k eleganci daleko. Tvořily ji úzké řadové domky, utopené ve stínu oblouků železničního nadjezdu. Lepší dny už měla za sebou. Cihlové fasády byly popraskané, střechy prohnuté a stěnami prosakovala vlhkost.

Když se Rose vdala podruhé, Dořin otčím Alf ji přemlouval k přestěhování do lepšího domu. Vydělával dost peněz, aby si mohli pronajmout byt v jednom z nových činžáků, kde byla elektřina, splachovací záchody a normální koupelny a vůbec všechno. Ovšem Rose se odmítla odstěhovat bez matky a nebylo nic, co by babi Winnie dostalo z domu, v němž strávila padesát let svého života.

„Tady bydlím už od své svatby a odtud odejdu jedině v rakvi!“ prohlašovala Winnie. „Nechci žít někde, kde na člověka celý den nepromluví živá duše!“

Babi Winnie měla pravdu. Griffin Street přes všechny své nedostatky tvořila úzce spjatou komunitu sousedů, kteří se společně radovali i společně trápili a navštěvovali se v dobách dobrých i zlých. Vždycky tu bylo s kým se zahihňat, u koho se vyplakat, vždycky vám někdo půjčil pár liber na dlužný nájem.

Ale po svatbě Rosie s Alfem si rodina aspoň mohla dovolit pronájem celého domku a netísnila se už ve dvou přízemních místnostech jako dřív.

Přesto se nejednalo o žádné přepychové bydlení. Všechno vaření zvládali na prastarém sporáku dole v kuchyni a nádobí umývali ve škopku za závěsem. Bylo to však útulné a Rose to tam měla čisťounké a naparáděné jako v paláci. Denně drhla schody, okna přímo zářila, na nich visely bělostné krajkové záclony a celý dům byl provoněný leštěnkou na nábytek.

Dora si přiznávala, že domov jí bude chybět. Ale po jednom člověku se jí stýskat nebude.

„Ale, ale. Copak se tady děje?“ V zadních dveřích se objevil Alf Doyle, jako by slyšel Dořiny myšlenky, a zeširoka se zubil. Byl to statný chlap, měřil skoro metr devadesát, měl husté černé vlasy, široký obličej a zářivě modré oči.

Bea se k němu rozběhla a prcek Alfie se batolil za ní. Alf popadl každé dítě pod jednu paži a zvedl je do výšky.

„Jů, my tu slavíme!“ Rosie se při pohledu na manžela celá rozzářila. „Doru přijali do školy pro zdravotní sestry!“

„Vážně?“ Alf se i s oběma rozchechtanými dětmi obrátil k Doře. „No ne, ty jsi ale hlavička!“

„Ale musí se napořád odstěhovat z domova!“ hlásila snaživě Josie.

„Cože? Nevzpomínám si, že by se mě někdo ptal, jestli jí to dovolím!“ zamračil se Alf.

„To mi nezakážeš!“ Dora vzdorně vystrčila bradu.

„Kdepak, do tvých jednadvaceti ti můžu zakázat, co se mi zachce, děvenko!“

Vzájemně se probodávali pohledem.

„Jen si z tebe utahuje,“ přerušila napjaté ticho matka.

„Otec by ti nikdy nepokazil šanci na lepší život.“

„Není to můj otec!“

„To ale neznamená, že mě nebudeš poslouchat!“

Tak s tím je konec! chtěla Alfovi odseknout Dora, ale všimla si matčina prosebného výrazu a radši mlčela.

„Měli bychom to pořádně oslavit!“ navrhla babi. „Nevím, co vy na to, ale určitě by to chtělo černé pivo!“

„Skvělý nápad!“ připojila se Rose s nadšením. „Co říkáš, Alfe?“

Všechny oči se obrátily k Alfovi, který si dál podrážděně měřil Doru. Spustil Beu a prcka Alfieho na zem a strčil ruku do kapsy.

„Nejlíp to oslavíme, když odtud zmizí všichni uličníci, co vy na to?“ Vytáhl hrst mincí. „Josie, zaběhněte do bufetu. Ryby a brambůrky komplet všem, vyhovuje?“

„Ale já uvařila hrnec hovězího!“ zděsila se babi Winnie. Alf se ušklíbl. „Další důvod, proč si dát rybu s brambůrky.“

„A smím si koupit i párek?“ vypískla Bea.

„Kup si, co chceš, holčičko, hlavně když ti to zavře pusu.“

Dora mlčky přihlížela, jak jde maminka s Alfem dovnitř. I ve dvaačtyřiceti byla Rose pořád krásná žena. Tmavé vlasy jí prokvétaly stříbrem, ale nikoho by nenapadlo, že je šestinásobnou matkou. Byla tak štíhlá.

„Byla bych ráda, kdybys Alfovi takhle neodmlouvala,“ šeptla babi, když se s Dorou vracely do domku. „Není to

špatný chlap a tvoje matka je s ním šťastná. Zaslouží si to po tom všem, co předtím zkusila.“

Dora samozřejmě věděla, že v minulých létech mamince nebylo příliš do smíchu. Ve dvaatřiceti ovdověla a zoufale se snažila sama uživit pět dětí. Dřela se od svítání až do tmy, uklízela kanceláře a pro místní prádelnu opravovala prádlo. A pak, když Doře bylo třináct, v jejich životě se objevil Alf Doyle. S hromotluckou postavou a s rukama jako lopaty rozhodně nepřipomínal rytíře v lesklé zbroji, ale Rose Doyleovou a její stádečko přesto zachránil.

Všichni mu přezdívali něžný obr. U železnice jezdil s dodávkou. Nebyla to ta nejlíp placená práce na světě, ale měl stálý plat a nemusel s ostatními muži denně stát frontu v docích a čekat na příležitostný výdělek.

A všichni svorně tvrdili, že Rose má štěstí. Koneckonců, kolik mužských by si i s vdovou uvázalo na krk hned pět dětí? Zato Alf děti miloval, jako by byly jeho vlastní. Brával je na výlety k pobřeží a na venkov a na projížďky člunem po jezeře ve Viktoriině parku, rozmazloval je cukrovím a zmrzlinou a podobně.

I kdyby Dora chtěla, nemohla by ho nenávidět víc.

Než se Josie vrátila s jídlem, ostatní stačili nahřát talíře a sesednout se kolem stolu. Horký smažený losos s brambůrky byl mnohem chutnější než babiččino každodenní tvrdé hovězí, zvlášť když Dora dostala svolení pokapat smažené těstíčko octem se solí, aby hostina chutnala obzvlášť svátečně.

„Takhle vás v nemocničním internátu určitě hýčkat nebudou!“ povzdechla si Rose.

„Co jsem slyšel, ty holky se tam nadřou,“ zamumlal Alf s ústy plnými brambor.

„Dřiny se nebojím!“ pohodila Dora hlavou.

„Jo, práce ještě nikomu neublížila.“ Babi Winnie si z úst vytáhla zuby a schovala je do kapsy.

„Matko!“ zlobila se Rose. „Musíš to dělat u stolu?“

„Proč ne? Už jsem dojedla, tak je nepotřebuju. A rozedřely by mi dásně do krve.“

Po jídle Dora s Josie sklidily nádobí, zatímco Alf se rozvalil do křesla před krbem. Rosie se posadila naproti se svým šitím a babička Winnie podřimovala v houpacím křesle.

„Víš, co jednoho krásnýho dne udělám, Rosie,“ broukl Alf. „Koupím ti dům. Pořádný moderní dům třeba v Loughtonu, jak bydlí tvoje sestra Brenda. Líbilo by se ti to, ne? Měla bys opravdovou zahradu a ne jen smradlavý dvorek za domem.“

„No poslyš? Ten dvorek mi celý ty roky stačil ažaž!“ prskla babi, jež otevřela jedno oko, ale Alfovi nestála za odpověď.

„Pěstovala bys kytky a já bych tam měl zeleninové záhony a taky bychom si pořídili slepice. A do každé místnosti bude zavedená elektřina.“

„Bez elektřiny se dodnes obejdu,“ stěžovala si babi.

„To bude hezké.“ Rose se usmívala nad šitím. Neexistovala minutka, kdy by se nevěnovala práci. I kdyby se na čaj zastavil král Jiří osobně, stejně by na košilích dál obracela ošoupané límečky.

„Jenom hezké? To bude víc než hezké, lásko. Vždyť si to taky zasloužíš!“ Alf se podrbal na mohutném břiše a spokojeně si povzdechl. „Už jsem ti říkal, že jsem ten nejšťastnější chlap na světě? Krásná žena, báječný děti – co víc si člověk může přát, eh?“

„Slyšíš ty kecy? Zase slibuje, co nikdy nemůže splnit,“ šeptla Dora Josie, když spolu nosily talíře k dřezu. „Nechápu, že to maminka vydrží.“

„Je jí to jedno,“ pokrčila Josie rameny a rovnala talíře na dno dřezu. „Zná Alfa i jeho vytahování.“

„Stejně by neměl žvanit nesmysly o domě v Loughtonu.

Řídí dodávku a ne Anglickou státní banku, proboha!“

„Doro?“ zasmála se Josie udiveně. „Fakt mi nejde do hlavy, proč ho tak nesnášíš!“

Dora se na sestru zamyšleně zadívala. Josie byla na svůj věk hodně vytáhlá. Dělily je čtyři roky, ale po smrti prostřední sestry Maggie měly mezi sebou spíš kamarádský než sesterský vztah. Kdysi si navzájem svěřovaly tajnosti, špitaly si a spolu se hihňaly zalezlé pod přikrývkou, aby je Bea neslyšela.

Ale jistá tajemství nemohla Dora prozradit dokonce ani sestře.

„Prostě to tak je,“ zamumlala a z odkapávače vzala kus nádobí, aby ho utřela. „Věř mi, že po něm se mi stýskat nebude.“

„Nemluv o odchodu, nelíbí se mi to,“ protáhla Josie obličej, ale jedním dechem dodala: „Co myslíš, mohla bych si potom vzít tvou ložnici?“

„Ne!“ vykřikla Dora tak hlasitě, až Josie zaskočeně vykulila oči.

„A proč ne? Spát v posteli s Beou není žádná legrace, víš? Celou noc mě kope a chrápe hůř než babi. A taky je drzá, pořád se mi hrabe ve věcech.“

„To je jedno, stejně tě ve svém pokoji nechci. Je tam zima a průvan a – straší tam.“

Josie vykulila tmavé oči. „Tos ale nikdy neřekla!“

„Nechtěla jsem tě děsit. Ale přísahám, že tam chodí duch.“ V té chvíli se ve dveřích kuchyně objevila Rose celá zardělá po sklence portského s kapkou citronu.

„Všechno v pořádku?“ vyptávala se. „Jako bych slyšela Doru křičet.“

„Tvrdila mi, že v jejím pokoji straší!“ žalovala Josie.

Dora si dala pozor, aby se matce nepodívala do očí, ale vytušila, že Rose se mračí.

„Tvoje sestra tě vodí za nos,“ mávla Rose rázně rukou.

„V tomhle domě nestraší nikdo jiný než babi. Před ní uteče

každé strašidlo. Poslyš, Doro, přestaň Josie hustit do hlavy nesmysly.“

Jen škoda, že nesmysly to nejsou, pomyslela si Dora nešťastně.

Než sestry nádobí domyly, Alf odešel do hospody a Dora se poprvé toho večera trochu uvolnila. Chvíli s Josie a Beou hrála Hady a žebříky, zatímco z radia zpíval Henry Hall. Babi pospávala u plápolajícího krbu a maminka se pustila do nové várky zašívání.

Když se později rozcházely do ložnic, babi Winnie si stěžovala, že po rybě se smaženými brambory jí je těžko u žaludku.

„Jen počkejte, do rána umřu,“ prorokovala mrzutě, když se celá ztuhlá zvedla z houpacího křesla.

„Na špatné zažívání se neumírá, matko!“ zasmála se Rose.

„To říkáš ty,“ vrčela babi. „Však ráno budete koukat, chásko necitelná, ať mě najdete dočista studenou!“

Dora s Josie stály bok po boku u dřezu a čistily si zuby.

„Budu tu bez tebe hrozně osamělá,“ povzdechla si Josie. Dora vyplivla pastu do odpadu. „Máš tady Beu a prcka

Alfieho.“

„Ale tebe ne.“

„Přece jsem slíbila, že sem budu často chodit na návštěvu.“

„Přísaháš?“ Josie si vypláchla pusu a upřela na sestru lesklé tmavé oči. „Přísaháš, že na mě nezapomeneš?“

„Jak bych mohla? Jsem přece tvoje starší sestra, ne?“ Dora pohladila Josie po hebkých černých vlasech. „Vždycky na tebe budu dávat pozor, Josie.“

Když si všichni vlezli do postele, Dora ležela ve tmě pod starou těžkou peřinou a poslouchala babiččino chrápání za tenkou přepážkou. Ze sousedství sem doléhalo ječení June Rileyové, která se hádala s oběma syny.

Navzdory únavě se Dora neodvážila usnout až do chvíle, kdy v domovním zámku zaškrábal Alfův klíč.

Žaludek se jí sevřel v křeči. Chodbou se rozléhaly těžké kroky. Panebože, moc tě prosím! modlila se v duchu. Prosím, ať nejde za mnou. Ne dnes.

Kroky se zastavily za jejími dveřmi. Dora zatajila dech, protože klika se začala pomaloučku otáčet…

Na tak statného muže se uměl pohybovat nečekaně potichu. Dora předstírala spánek, ale i se zavřenýma očima poznala, že stojí nad lůžkem.

Neošálila ho. „Vždyť já vím, že jsi vzhůru.“ Sklonil se níž, ovanul ji pachem alkoholu a cigaret. „Čekáš na mě, viď?“

„Nech mě být,“ sykla Dora do tmy s očima pořád zavřenýma.

„Nejdřív si vezmu, pro co jsem přišel.“ Strhl z Dory peřinu a odhalil bezbranné, roztřesené dívčí tělo. Dora se hrůzou schoulila do klubíčka a kolena přitiskla k hrudi, jako by se snažila zmizet v hlubinách flanelové košile.

Všechno marně. Kolenem ji přitlačil k posteli a tápavě si rozepínal poklopec.

„Povím to mamince!“ zkusila vyhrožovat a zoufale se odtahovala. „Začnu křičet a seběhne se celý dům!“

„No a? Co myslíš, že se stane?“ posmíval se jí Alf. „Možná mě vykopne, ale dej na mě, že ty poletíš hned za mnou. Vážně věříš, že kdyby věděla, co spolu provádíme, snesla by tě vedle sebe?“ Celým tělem se svalil na Doru, div ji svou vahou nezadusil. Hrubýma rukama začal zběsile šátrat pod dívčinou flanelovou košilí a u toho trhaně lapal po dechu.

„A co ti ostatní? Skončili by na ulici hned za tebou, protože by jim nikdo neplatil nájem! Vážně to tak chceš, jo?“

„Chci jen to, abys mě nechal na pokoji!“

Alf se chrchlavě zachechtal. „Kdepak, nechceš. Tobě se to líbí!“ Chytil Dořinu ruku a přitiskl si ji na rozkrok. Snažila se ucuknout, ale držel ji pevně a tlačil se blíž, div jí nezlomil

paži. „Máš z pekla štěstí. Taková šeredka, za kterou se v životě žádný chlap ani neohlídne.“

Prudce jí strhl paže nad hlavu a neomaleně jí vnikl do těla. Dora to vzdala, ochabla, protože nemohla dělat nic víc než vypnout mozek. Strnule se zadívala na vyrudlý květinový vzor okenních závěsů, skrze něž prosvítala kalná záře pouliční lampy, poslouchala vzdálený jekot June Rileyové a utěšovala se vědomím, že to peklo brzy skončí.

3.

KDYBY SE VĚCI VYVÍJELY podle babiččiných představ, lady Amelia Charlotte Benedictová by současně s osmnáctými narozeninami oslavila i zásnuby. Ovdovělá hraběnka z Rettinghamu si dokonce dala tu práci, aby sestavila seznam nejdostupnějších nezadaných partií. Začínal synem vévody a končil nějakým bezvýznamným baronetem z Lincolnshire, který měl k ideálu sice daleko, ale – jak hraběnka zdůraznila – pořád je lepší něco než nic.

A přesto Millie dnešního listopadového rána, celých šest měsíců po svých devatenáctých narozeninách, opět stála v kanceláři hlavní sestry. Bylo to vážně otravné.

Hlavní sestra byla zřejmě stejného názoru. „Tak už zase jste tady, Benedictová,“ povzdechla si.

„Mrzí mě to, madam.“

„Uvědomujete si, že jste ve své skupině jediná, kdo nezvládl Přípravný kurz péče o pacienty?“

Millie civěla do parketové podlahy. „Ano, madam.“

„A víte aspoň, proč jste neuspěla, Benedictová?“

„Asi ano, madam. Ale byla to smůla,“ dodala Millie chvatně. „Kdyby mi ten mýdlový roztok do klystýru nevybouchl přímo pod rukama –“

Všimla si, jak pohoršeně se hlavní sestra tváří, a honem se zarazila. Studentky správně neměly mluvit, pokud

nedostaly otázku. Správně se nadřízeným neměly ani dívat přímo do očí. Millie dokonce znala i pár dostudovaných sester, které se během vizity hlavní sestry radši schovaly v úklidové komoře, jen aby se jí vyhnuly.

Což byla škoda, vážně, protože podle Millie by s hlavní sestrou mohla být docela zábava, kdyby ji tedy člověk poznal trochu blíž.

Ne, že by k tomu obyčejná studentka mohla dostat šanci.

„Ten incident s mýdlem byl… skutečně nešťastný.“ Millie by přísahala, že hlavní sestře zacukalo v koutcích, „ale u zkoušek jste selhala z více důvodů. Podle sestry Parkerové je problém ve vašem celkovém přístupu.“ Začetla se do poznámek.

„Prý se necháte snadno rozptýlit a hodně času promarníte sněním. Sestra Suttonová uvádí, že jste nepořádná a nectíte pravidla na internátu. Jak vidím, už dvakrát vás nachytal noční vrátný, že se vracíte až po desáté večer, a navíc bez propustky?“

„Vlastně to bylo třikrát, madam.“ Vzápětí by si Millie nejradši ukousla jazyk. Babička jí odjakživa otloukala o hlavu, že její největší nectností je upřímnost, a měla pravdu.

„Opravdu?“ Hlavní sestra povytáhla obočí. „Snažíte se dosáhnout rekordu, Benedictová?“

„To určitě ne, madam!“

„Tak to ráda slyším.“ Hlavní sestra si Millie zadumaně změřila. „Nu, Benedictová, bohužel vás ty pozdní příchody a okounění vyjdou draho. Ostatní studentky budou pokračovat ve výcviku na odděleních a vy se vrátíte na začátek kurzu a celých dvanáct týdnů si zopakujete…“

Millie se zadívala přes rameno hlavní sestry do okna, za kterým se po šedé zimní obloze honil vítr mezi žlutavým čmoudem okolních továren. Londýnská zima se zdála ponuřejší. Vlhko bolestivě zalézalo člověku do kostí a kolem řeky se válela hustá štiplavá mlha, jež ucpávala plíce a v krku nechávala kovovou pachuť.

Zimy v Kentu vypadaly úplně jinak, vzduch tam bych ostrý a čistý a mráz člověka probouzel, osvěžoval. Vzduch voněl kouřem z hořícího dřeva a vlhkou hlínou se spadaným listím. Millie zbožňovala projížďky na koni, kdy s otcem cválali přes sklizená pole a na obzoru se rýsovaly jen siluety nahých stromů.

Většina lidí předpokládala, že děvče se přece nebude zajímat o hospodářství, ovšem Millie měla dokonalý přehled o každém z pěti tisíc akrů Billinhursterského panství i o každém nájemci, jenž je obdělával.

Babička to přirozeně neschvalovala.

„Je to dcera, ne tvůj syn a dědic!“ Millie občas babičku zaslechla, jak syna někde stranou peskuje. „Vážně, Henry, copak výchova děvčete bez matky není dost těžká už sama o sobě? Musíš z ní ještě dělat takovou mužatku? Než se nadějeme, začne se oblékat do kalhot a potloukat se mezi těmi necudnými umělci jako tvoje sestra Victoria. Jak by si potom našla ženicha?“

„Benedictová, posloucháte mě?“ Rázný hlas hlavní sestry vrátil Millie do reality.

„Ano, madam. Omlouvám se, madam. Co jste říkala?“

„Říkala jsem, Benedictová, že tohle je vaše poslední šance. Pokud v Přípravném kurzu neuspějete ani podruhé, nezbude mi bohužel jiná možnost, než vás z Nightingale propustit.“

„Ano, madam. Rozumím.“

„Opravdu, Benedictová? Dost o tom pochybuji.“

„Ne, vážně, madam, čestné slovo. Budu se poctivě snažit, abych po Přípravném kurzu složila zkoušky a stala se přínosem pro celou nemocnici.“

Millie v podstatě neměla na vybranou. Buď projde kurzem, nebo se vrátí do Billinghurstu jako poražená.

„V tom případě byste se měla vrátit na internát a pustit se do studia.“ Hlavní sestra napsala poznámku do Milliiných

materiálů a zavřela desky. „Inu, pokud se tentokrát zkusíte věnovat víc studiu a méně společenskému životu, možná budete mít u zkoušek větší štěstí, Benedictová.“

Millie vyšla z kanceláře na chodbu, kde postávala řádka schlíplých ošetřovatelek, které grilování u hlavní sestry teprve čekalo, a seběhla na nádvoří. Zamířila rovnou za budovu internátu, kam si do úzké a zarostlé uličky chodily studentky vychutnat zakázanou cigaretu. Bdělé oko číhající vychovatelky sem dohlédlo jen vzácně.

Právě tam kouřila chladem rozklepaná Glenda Pritchardová, děvče ze stejné skupiny jako Millie. Když se Millie vynořila zpoza rohu, Glenda nervózně nadskočila.

„A jo, to jsi jenom ty.“ Glenda si přitiskla ruku na srdce a zhluboka vydechla úlevou. „Lekla jsem se, že mě vyhmátla sestra Suttonová. Je v jednom kuse na válečné stezce.“ Podala Millie svou cigaretu. „Jak jsi dopadla u hlavní?“

„No, světe, div se, ale nevykopla mě, takže to beru jako vítězství.“ Millie dlouze potáhla z cigarety a pomalu vyfukovala kouř. „Ale celou přípravku si musím zopakovat.“

„Chudinko!“ Glenda se zatvářila soucitně. Byla ten typ, o kterém by se Milliina babička vyjádřila v duchu „tomu děvčeti osud krásy nedopřál“, měla brýle a předkus. „Ale aspoň že se nemusíš vrátit domů.“

„To je fakt.“ Millie bylo jasné, že doma by ji přivítal babiččin vítězoslavný pohled. „Ale i tak se na dalších dvanáct týdnů pod bičem sestry Parkerové zrovna netěším. Nenávidí mě.“ Millie si ještě jednou šlukla a vrátila cigaretu Glendě.

„Houby nenávidí. Jen tě odepsala jako beznadějný případ, víc v tom nehledej.“

„Dík. Hned se cítím mnohem líp.“ Po třech měsících strávených s Glendou v jednom kurzu Millie pochopila, že dívka je dobrák, jen občas trochu netaktní. „Strašně moc vám závidím, fakt, holky. Začnete dělat už přímo na odděleních a já zatím budu tvrdnout mezi nováčky.“

„A každé ráno budeš vytírat prach i podlahu v učebně,“ připomněla jí Glenda.

„A poslouchat ty nekonečné přednášky,“ užírala se Millie.

„A válčit s paní Jonesovou!“

„Ani mi to nepřipomínej!“ Paní Jonesová byla figurína, která jim sloužila při praktických cvičeních. Millie s ní vždycky zápolila jako o život. Jednou jí paže paní Jonesové zůstala viset v ruce a tehdy se Millie upřímně vyděsila, že sestra Parkerová vzteky vybuchne jako granát.

„Tak nevím, jestli máte na ošetřovatelské poslání tu správnou povahu, Benedictová!“ vrčela na Millie skoro denně a přitom na ni zírala přes tlustá skla brýlí jako na jeden z anatomických vzorků ve sklenici, které stály na policích přímo v učebně.

Millie totiž byla přímo hromosvod na průšvihy. V jejích rukou se každý předmět projevil výhradně z té nejhorší stránky.

Jako ten mizerný roztok do klystýru. Millie ještě teď při té vzpomínce zrudla v obličeji hanbou. Celý minulý týden ji pronásledovaly noční můry, v kterých zkoušející sestře stékala mýdlová voda po bradě…

Glenda Pritchardová odhodila nedopalek do hlíny a zašlápla ho pevnou polobotkou. „Hele, pár děvčat jde oslavit poslední večer před nástupem do ostrého provozu na oddělení. Nechceš se přidat?“

„Ani ne, díky.“ Millie si večerní zábavu mimo internát většinou nenechala ujít, ale dnes by jí řeči děvčat o vyhlídkách na příští dny v novém prostředí spíš zkazily náladu.

„Asi zůstanu na pokoji a budu se učit.“

„Ty a učit se? To by byl zázrak!“ ohrnula Glenda nos.

„Myslím to vážně. Ode dneška budu vzorná studentka!“

„Když to říkáš,“ zazubila se Glenda. „Dávám tomu tak týden.“

Jen počkej a uvidíš! trucovala Millie v duchu, když vcházela do dvoukřídlových dveří studentského internátu. Rozlehlá viktoriánská budova byla původně honosným sídlem zámožné rodiny, ale dnes ty elegantně rozvržené místnosti i chodby kryla bezvýrazná hnědá malba a arkýřová okna byla zakryta hustými krajkovými záclonami, jako by sluneční zář mohla ty nebohé učednické duše povznést výš, než by jim bylo k prospěchu.

V budově žila zhruba stovka studentek, jež tady v péči – což nebylo ani zdaleka výstižné slovo – sestry Suttonové, zdejší vychovatelky, zůstávaly po celé tříleté studium. Studentky se tísnily v pokojích po čtyřech, zatímco sestra Suttonová bydlela ve třech přízemních místnostech hned u hlavního vchodu, odkud spolu se svým hnusným čoklem Sparkym naprosto neúprosně dohlížela na svěřenkyně. Správně jim měla nahrazovat matku, ovšem svou proslulou popudlivostí a s těžkým svazkem klíčů, jenž jí chřestil u opasku, připomínala spíš bachařku.

Millie se zadrženým dechem tichounce přeběhla kolem jejích dveří. Užuž se dostala ke schodišti, kterým by vyběhla k pokoji, když na odpočívadle v patře zaslechla známé těžké kroky. Vzápětí se nad schodištěm zjevila široká sražená postava sestry Suttonové, jež beze zbytku zaclonila matné světlo z okna za sebou. Sparky, mrňavý hnědobílý Jack Russell teriér, jí s ňafáním hopsal kolem kotníků.

„Benedictová!“ Millie při zaslechnutí vlastního jména zamrazilo v zádech. „Proč se tady plížíte? Teď tu nemáte co pohledávat!“ štěkla vychovatelka.

„Právě jsem byla u hlavní sestry, madam.“ Millie natáhla ruku ve snaze pohladit Sparkyho, ale pes s temným vrčením zacouval do úkrytu široké šedé sukně své paničky. Protivný a věčně podrážděný čokl, pomyslela si Millie zhnuseně. Kam se hrabe na Nera, otcova oblíbeného labradora!

„Hmm. Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“ Sestra Suttonová zpražila Millie pohledem. Mrňavá očka se jí v těstovitých faldech obličeje ztrácela jako dvě černé rozinky. „Doufám, že vám poručila balit kufry?“

„Ne, sestro. Mám si zopakovat Přípravný kurz.“

„Podle mě je to jen ztráta času pro všechny!“ odfrkla si sestra Suttonová pohoršeně. „Chudinka sestra Parkerová, už beztak má vinou vás všech, neschopných husiček, úplně zničené nervy. Předpokládám ovšem, že hlavní sestra ví, co dělá,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„Jistě, sestro.“

„No, tak co tady stojíte jako dřevo, studentko? Už ať jste ve svém pokoji!“

Když Millie vychovatelku míjela, sestra Suttonová ji nečekaně popadla za loket a přinutila ji zastavit se.

„Kouřila jste?“ Mrňavá očka se výhrůžně přimhouřila.

„Nekouřila, sestro,“ zalhala Millie provinile.

Sestra Suttonová se k ní naklonila tak blízko, až Millie rozeznala tuhé šedivé vousky na její bradě. „Jistě víte, že kouření nesnáším. Je to špinavý, zavrženíhodný zlozvyk!“

„Ano, sestro.“ Ve vychovatelčině blízkosti Millie náhle zachytila povědomý závan vůně. „Ten parfém je Guerlain, sestro?“

Sestra Suttonová rázem zrudla a Millie pustila. „Co je to za drzou otázku?“ vykoktala. „Jako bych na podobné frivolnosti měla čas! Zmizte, děvče! Vraťte se do pokoje a já tam za chvíli přijdu zkontrolovat, jestli tam není ten příšerný nepořádek jako obvykle!“ Ještě pořád vykolejená vychovatelka seběhla s dupotem do přízemí a Sparky ťapkal hned za ní.

Millie ty dva doprovázela pobaveným pohledem. Kouření je možná špinavý a zavrženíhodný zlozvyk, ale mnohem horší je hrabat se v cizích zásuvkách a krást cizí parfémy.

4.

PŘI PRVNÍM SETKÁNÍ s vychovatelkou internátu Dora usoudila, že v životě neviděla tak tlustou ženskou.

Sestra Suttonová měřila sotva metr pětapadesát na výšku a skoro stejně byla i široká. Doslova ucpala vchod do budovy a na mocných ňadrech se jí šedivá uniforma napínala k prasknutí. Hlava jí na těle seděla na vrcholu kaskády sulcovitých podbradků a kotníky měla tak tlusté, že jí z kožených černých střevíců přímo přetékaly.

„Tady jste!“ s nečekanou rychlostí se přikolébala až k Doře, jako by jela na kolečkách. Zpod naškrobeného čepce jí čouhaly šedivé pramínky vlasů. V patách měla kvikajícího teriéra.

„Viděla jsem,“ namířila na Doru tučný ukazovák, „jak se muckáte s vrátným!“

„S nikým jsem se nemuckala!“

„Nelžete, děvče, viděla jsem to na vlastní oči! Ticho, Sparky!“ zařvala vychovatelka na psa, jenž kroužil kolem Dořiných kotníků a cenil žluté zuby. „Sledovala jsem vás z okna kanceláře. Taková hanebnost! Mám sto chutí poslat vás ihned domů a nahlásit vás hlavní sestře! Takové způsoby našim studentkám v Nightingale netrpíme!“

No nazdar, vyděsila se Dora. Ještě jsem ani nevkročila dovnitř a už jsem v průšvihu.

„Jen jsem se ptala, kterým směrem jít od brány!“ hájila se.

„Považujete mě za idiota, děvče?“

„Ne, ale –“

„A laskavě mě oslovujte sestro, když na mě promluvíte!“

„Ne, sestro.“

„Cože?“

„Myslím jako, že ne, že nejste idiot, sestro.“

„To ráda slyším. Škoda jen, že o vás nemůžu povědět totéž. Jak se jmenujete?“

„Dora Doyleová, slečno. Chci říct, sestro.“

„Vy jste Irka?“

„Nejsem, sestro.“ Dora ucukla před Sparkyho chňapajícími čelistmi a potlačila nutkání tu bestii nakopnout.

„Zaplaťbůh. Každá Irka znamená kupu problémů. Většinou jsou posedlé po mužských.“ Vychovatelka si Doru zkoumavě prohlédla. „Předpokládám, že vy problémy dělat nebudete?“

„Nebudu, sestro.“

„To bych vám radila, jinak napochodujete rovnou do kanceláře hlavní sestry. Studentkám netrpím žádné hlouposti!“ Suttonová se náhle otočila na podpatku a odrázovala zpět do budovy internátu. Dora pochopila, že ji má následovat, takže zvedla svůj otřískaný kufřík a v uctivé vzdálenosti šla za vychovatelkou i jejím popudlivým psiskem.

Po vrzavém naleštěném linu ji vychovatelka vedla spletí hnědě vymalovaných chodeb. V zšeřelé budově vládlo až přízračné ticho.

Tlustá vychovatelka se zastavila v horním patře, kam vedlo tak uzounké schodiště, že se jím sotva protáhla. Udýchaná Dora se jí držela těsně v patách a netroufla si udělat jedinou zastávku, aby popadla dech.

Cestou vychovatelka jako litanii odříkávala body ubytovacího řádu.

„Světlo na pokojích se zhasne přesně v deset a tou dobou máte být na internátě, pokud ovšem nedostanete

výjimečně propustku. Na druhou stranu nechápu, co by slušné děvče tou dobou ještě pohledávalo v ulicích!“ kázala vychovatelka. „V pondělí je prádlo, takže svléknete povlečení a s ručníky ho strčíte do pytlů na konci chodby. Oblečení dáte do osobního vaku na prádlo, vyzvedává se v úterý a ve čtvrtek. Během Přípravného kurzu nesmíte mimo areál nemocnice nosit uniformu. A kdykoliv budete mít uniformu na sobě, musíte se chovat v souladu s dobrou pověstí naší nemocnice. To znamená žádné šminky nebo šperky, žádné hihňání a křik a především zákaz mluvení s muži! Rozumíte mi?“

Dora přikyvovala, ale začínala se bát, že nikdy nebude schopná si zapamatovat všechna pravidla, natož aby do hlavy nacpala ještě nové vědomosti.

Sestra Suttonová se prudce zastavila , že do ní Dora skoro vrazila, a otevřela dveře dlouhé podkrovní ložnice s třemi lůžky u zkosených stěn. Z maličkého střešního okna dopadalo na holou prkennou podlahu řídké světlo.

Na vzdáleném konci pokoje seděla na posteli sestřička s pohodlně nataženýma nohama v punčochách. Při pohledu na správcovou vyskočila tak rychle, až se málem praštila do hlavy o šikmý strop.

„Co tady děláte, Tremaynová?“ rozkřikla se správcová.

„Prosím, sestro, službu mám až od pěti!“

„Tak proč se tady válíte?“ Sestra Suttonová zavětřila.

„Nekouřila jste náhodou?“

„Nekouřila, sestro.“ Štíhlá dívka správcovou výrazně převyšovala a postavou byla její přesný opak. Tmavé vlasy měla nad dlouhou ladnou šíjí stočené do hladkého uzlu. Dora si honem zastrčila neposlušnou kudrnu za ucho a schlíple si přiznala, že sama tak úhledný účes asi nezvládne.

„Moc dobře víte, že na pokojích je zákaz kouření! Když už si musíte zapálit, jděte dolů do knihovny nebo ven, jako chodí ostatní!“

„Ano, sestro!“ Sparky se sápal dívce na nohy v černých vlněných punčochách, ale ona se ani nehnula.

Sestra Suttonová začala číhavým pohledem šmejdit po pokoji a Dora cítila, že dívka znervózněla.

„Co je tohle?“ ukázala správcová do rohu. „Proč je ta postel tak rozházená?“

Dora při pohledu na dokonale uhlazenou a zarovnanou přikrývku najednou nevěděla, zda ji nešálí zrak.

„Kde je sestra Benedictová?“ štěkla správcová. Vysoká dívka si odkašlala. „Dnes má volno, sestro.“

„Hanebnost! Vy studentky někdy zacházíte skutečně až do krajnosti!“ Sestra Suttonová přistoupila k posteli, strhla přikrývku a s mohutným heknutím stáhla matraci na podlahu. Dora se ohlédla po tmavovlasé dívce, ale ta nespouštěla oči z ošoupaného koberečku pod svými chodidly.

Sestra Suttonová ucouvla a ztěžka lapla po dechu. „Vyřiďte Benedictové, že jestli ještě jednou najdu její postel neustlanou, pošlu ji přímo k hlavní sestře! Je to jasné?“

„Ano, sestro.“

„A vy!“ Dora až nadskočila, když správcová obrátila pozornost zase k ní. „Vezměte si z toho poučení. Studentkám netrpím žádnou lenost, musejí dbát na čistotu i zevnějšek, protože jinak jen těžko mohou převzít zodpovědnost za pacienty!“ Dora opět ucítila ty vlezlé oči, jež na ní hledaly i tu sebemenší chybičku. „No?“

„A-ano, jistě, sestro,“ zakoktala.

Sestra Suttonová nespokojeně mlaskla a potřásla hlavou. „Tohle je Doyleová,“ řekla vysoké dívce. „Laskavě jí pomozte se tady zabydlit.“ Pak se ohlédla po Doře. „Převlékněte se a v osm je dole večeře. Výcvik vám začne ráno přesně v devět. Tremaynová vám ukáže, kam máte jít. K noze, Sparky!“ Správcová vyšla na chodbu a práskla za sebou dveřmi.

Dora zírala na dveře. „To mě podrž. Je vždycky taková?“

„Občas je ještě horší.“ Dívka zamířila do rohu pokoje.

„Pojď mi pomoct s tou postelí.“

„Jmenuji se Dora.“ Dívky společně zvedly těžkou žíněnou matraci zpátky na postel.

„Helen. Ale tady v nemocnici si nesmíme říkat křestním jménem, jenom příjmením.“ Vysoká dívka uhladila přikrývky na matraci a ucouvla, aby si urovnala moře proužkované šaty. „Tak, to je dobré. Zbytek si dodělá Benedictová sama. Věci si můžeš dát tady do prádelníku.“ Ukázala k opačnému rohu pokoje.

„Vybalím si později.“ Dora se styděla před Helen Tremaynovou ukázat svoje ubohé hadříky. Zdála se jí hodně nóbl. Určitě se na ni bude dívat svrchu.

„Jak myslíš, ale hlavně ať máš všechno uklizené a složené ještě před večeří, jinak sestra Suttonová nebude mít radost. A měla by ses i převléknout.“

Dora si všimla, že si Helen shrnula rukávy uniformy a na zápěstí si zručně zapnula naškrobené manžety. Zajímalo by ji, zda všechny sestry jsou tak rázné a sebejisté jako Helen. Pokud ano, Dora nebude mít šanci.

Váhavě si prohlédla úhledně vyrovnanou hraničku oblečení na přikrývce – troje modře proužkované šaty, několik bílých zástěr s laclem, límečky, manžety a pytel na prádlo. Úplně nahoře ležel silně naškrobený čtverec bílého plátna, o jehož účelu neměla potuchy.

Dora opatrně rozložila jedny šaty a roztřepla je. Byly čerstvě vyprané a ona zatoužila zabořit se tváří do látky a nadechnout se svěží vůně škrobu. To ovšem v Helenině přítomnosti nemohla, proto si je pouze chvatně oblékla.

Nebylo to tak snadné, jak myslela. Šaty byly ze silné těžké látky, podšité kalikem, a sahaly jí téměř ke kotníkům. V místnosti bylo chladno, ale než se nasoukala do šatů a černých vlněných punčoch, byla celá propocená.

„Co děláte v létě, když je horko?“ zeptala se.

Helen pokrčila rameny. „Prostě to vydržíme, jako tady všechno.“

Dora zápolila s manžetami. Knoflíčky byly malé a kluzké a lepily se jí k zpoceným dlaním.

„Chceš pomoct?“ nabídla se Helen.

„Díky.“ Dora přihlížela, jak dívka zapíná knoflíčky. Ani strohá uniforma nezakryla její nápadnou krásu. Měla hebký oválný obličej a obrovské tmavé oči s hustými řasami.

A byla by ještě krásnější, kdyby se usmívala, usoudila Dora.

A nebyla ani příliš povídavá, protože Dora z ní musela každé slovo páčit. „Jak jsi tu dlouho?“

„Studuju tady už druhým rokem.“

„A co ta Benedictová?“

„Ta je zelenáč – chci říct, teprve v prvním ročníku. Podej mi límeček.“

Dora poslechla a zvedla bradu, aby Helen mohla límec zapnout. „Děkuju – au! To řeže!“

„S tím nic nenaděláš, musíš si prostě zvyknout. Trochu pomůže namazat si krk vazelínou… Tak, hotovo.“ Helen se odmlčela. „Co to máš za přívěsek?“

„To je hamsa, něco jako talisman pro štěstí. Dostala jsem ho od kamarádky.“

„No, jestli tě s ním nachytá sestra Suttonová, tak ti moc štěstí nepřinese,“ varovala ji Helen. „Radši si ho sundej a schovej, kde ho nenajde.“

Dora si řetízek sundala, zabalila ho do kapesníku a položila do prázdné zásuvky. Mezitím Helen ze záhadného naškrobeného čtverce složila sesterský čepeček.

„Tohle se nikdy nenaučím!“ vyjekla Dora nešťastně.

„Naučíš, neboj se. Zvládne to každá.“ Helen položila čepec na Dořiny kučery. „Přinesla sis nějaké jehlice nebo sponky? Nevadí, pár jich mám navíc. Ale s vlasy by sis měla

něco udělat.“ Zkrabatila čelo. „Správně by vůbec neměly vykukovat, ale všechny je pod čepec nenacpeš.“

„Nejspíš si budu muset oholit hlavu,“ povzdechla si Dora ponuře.

Helen Tremaynové zacukaly koutky, což byl první náznak úsměvu, který u ní Dora viděla. „Ale to snad nebude nutné.“ Zabodla jehlici do čepce a jen o vlásek minula Dořino levé ucho. „Tak, víc už s tím bohužel nenadělám.“

Dora se podívala do zrcadla nad prádelníkem a vzápětí v ní vybublal gejzír vzrušení nad vlastní proměnou. V nažehlených proužkovaných šatech, s límečkem pevně zapnutým pod bradou a s vlasy téměř zakrytými čepcem vážně vypadala jako skutečná zdravotní sestřička!

„Radši poběžím, za deset minut se musím ukázat na oddělení,“ vyrušila ji Helen ze snění. Stála vedle své postele a nazouvala si střevíce. „Hlavně nezapomeň přijít přesně v osm do jídelny.“ Hodila si přes ramena plášť a rozběhla se ke dveřím. „Blok tři na naší straně nádvoří. Vyjdeš hlavním vchodem a zabočíš doprava. A pamatuj, že za nic na světě se nesmíš opozdit!“

5.

PO HELENINĚ ODCHODU si Dora rychle vybalila a srovnala věci do prázdné zásuvky. Moc toho neměla, jen spodní prádlo a dvoje šaty, plus to, co si měla přinést na přípravný kurz – černé punčochy a pevné černé polobotky, nůžky s kulatou špičkou, tužky a pera a hodinky.

Když hodinky pokládala na dno zásuvky, skoro se otřásla hnusem. Alf kolem jejich koupě udělal velký rozruch, pak jí je daroval před celou rodinou a ona musela předstírat vděčnost a nechat se obejmout a navíc poslouchat, jak je hodný a velkorysý.

Kašli na to, řekla si v duchu. „Teď jsi v bezpečí. Už ti víckrát neublíží.

V osm vešla do bloku číslo tři, jak jí poradila Helen Tremaynová. Nechala se vést zvukem cinkajícího nádobí a příborů a hovoru, až na konci chodby objevila zářivě osvětlenou hlučnou jídelnu, páchnoucí převařeným zelím a dezinfekcí. Byla rozlehlá jako tělocvična a zaplněná dlouhými řadami stolů. Na zadním konci se valila pára ze servírovacího okénka, kde žena v bílém plášti vydávala krajíce chleba, misky a obří smaltované džbány s kakaem.

6.

7.

8.