Nicholas Sparks

Milý Johne

Nicholas Sparks: Milý Johne

Copyright © 2006 by Nicholas Sparks

All rights reserved

Translation © Hana Krejčí, 2009

ISBN 978-80-249-4967-3

Micahovi a Christině

Poděkování

Psát tento román bylo radostí i výzvou. Radostí, protože doufám, že postavy v něm zobrazují čestnost a zásadovost mužů a žen, kteří slouží v armádě. A výzvou, protože... Zkrátka, abych byl úplně upřímný, protože každá kniha, kterou píšu, je pro mě výzvou. Nicméně jsou lidé, kteří mi to značně usnadňují, a těm bych rád bez dalších řečí poděkoval.

Své manželce Cat, kterou z celého srdce miluju. Díky za tvou trpělivost, miláčku.

Svým dětem Milesovi, Ryanovi, Landonovi, Lexie a Savannah. Díky za vaše nevyčerpatelné nadšení, mládeži.

Své agentce Therese Parkové. Díky za všechno.

Svému editorovi Jamie Raabovi. Díky za tvou laskavost a moudrost.

Novému řediteli Hachette Book Group USA Davidu Youngovi, Maureen Egenové, Jennifer Romanellové, Harvey-Jane Kowalové, Shannon O´Keefeové, Sharon Krassneyové, Abby Koonsové, Denise DiNovi, Edně Farleyové, Howie Sandersovi, Davidu Parkovi, Flagovi, Scottu Schwimerovi, Lynn Harrisové, Marku Johnsonovi... Jsem vám vděčný za vaše přátelství.

Svým kolegům trenérům a sportovcům z atletického mužstva New Bern High (které vyhrálo mistrovství Severní Karolíny): Daveovi Simpsonovi, Philemonovi Grayovi, Karjuanu Williamsovi, Darrylu Reynoldsovi, Anthonymu Hendrixovi, Eddie Armstrongovi, Andrewu Hendrixovi, Mikeu Weirovi, Danu Castelowi, Marquesu Moorovi, Raishadu Dobiemu, Darrylu Barnesovi, Jayru Whitfieldovi, Kelvinu Hardestymu, Julianu Carterovi a Brettu Whitneymu... To byla sezona, pánové!

Prolog

Lenoir, 2006

Co znamená opravdu někoho milovat? mV mém životě byla doba, kdy jsem věřil, že odpověď znám. Pro mě to znamenalo, že mám Savannah radši než sebe a že zbytek života strávíme spolu. Neměl by to být velký problém. Jednou mi řekla, že klíčem ke štěstí jsou splnitelné sny a že ty její jsou docela prosté. Vdát se, mít děti... zkrátka to základní. Pro mě by z toho plynulo mít stálé zaměstnání, dům s bílým laťkovým plotem a dost velké auto, abychom mohli vozit děti do školy, k zubaři, na trénink nebo školní představení. Dvě nebo tři děti. Nikdy se jasně nevyjádřila, ale tipuju, že až by to bylo aktuální, navrhla by, abychom nechali věcem volný průběh a rozhodnutí přenechali Bohu. Byla už taková. Tím myslím, že byla nábožensky založená, a řekl bych, že to byl jeden z důvodů, proč jsem se do ní zamiloval. A bez ohledu na to, jak se naše životy vyvíjely dál, bych si dokázal představit, jak na konci dne ležím v posteli vedle ní, jak se k sobě tulíme, povídáme si a smějeme se.

Nezní to nijak přehnaně, že ne? Když se dva mají rádi? To jsem si myslel taky. A přestože něco ve mně chce stále věřit, že je to možné, moc dobře vím, že se to nestane. Až odsud zas odejdu, víckrát se sem nevrátím.

Ale zatím ještě sedím na svahu nad jejím rančem a čekám, až vyjde z domu. Samozřejmě mě nemůže vidět. U armády vás cvičí, jak splynout s okolím, a já jsem se to naučil dobře, protože jsem vůbec netoužil zemřít v nějaké irácké díře uprostřed pouště. Musel jsem se vrátit sem, do malého horského městečka v Severní Karolíně, a zjistit, co se stalo. Když uvedete věci do chodu, zůstává ve vás neklid, málem zklamání, dokud se nedozvíte pravdu.

Ale jedním jsem si jistý: Savannah se nikdy nedozví, že jsem tady dneska byl.

Zabolí mě u srdce, když si uvědomím, že je tak blízko a já se jí nemůžu dotknout, ale rozum mi připomíná, že teď už jdeme každý svou cestou. Přijmout tuhle prostou pravdu pro mě nebylo lehké. Byla doba, kdy se naše cesty spojily, ale od ní nás dělí šest let a dva celé lidské životy. Oba samozřejmě máme svoje vzpomínky, ale já poznal, že vzpomínky umějí ožívat, skoro se zhmotňovat, a v tomto směru se od sebe teď taky lišíme. Jestliže její jsou jako hvězdy na noční obloze, ty moje jsou jako děsivá prázdnota mezi nimi. A na rozdíl od ní s sebou vláčím otázky, které jsem si od našeho posledního setkání položil snad tisíckrát. Proč jsem to udělal? A udělal bych to znovu?

Abyste tomu rozuměli, skončil jsem to já.

Listí na stromech kolem mě pomalu dostává rudou barvu, až konečně vzplane jako oheň, jakmile nad obzorem vykoukne slunce. Ptáci spustili první pokřik a vzduch voní borovicemi a půdou, ne mořem a solí jako v mém rodném městě. A potom se otevřou vchodové dveře a já ji uvidím. Vyjde do ranního šera, a přestože jsme od sebe daleko, zadržím dech. Protáhne se, seběhne ze schodů a zamíří za dům. Nad ní se třpytí výběh jako zelený oceán. Když do něho vstoupí, jeden z koní ji pozdraví zaržáním, po něm další a mně se zdá příliš drobná na to, aby se mezi nimi pohybovala tak bezstarostně. Ale ona si s koňmi vždycky dobře rozuměla. Šest quarterů se pase u sloupku hned vedle branky, trochu stranou stojí Midas, její černý arab s bílými ponožkami. Jednou jsem si s ní vyjel. Naštěstí jsem vyvázl bez zranění, ale pamatuju se, jak jsem se silou vůle držel v sedle a říkal si, že Savannah vypadá tak v pohodě, jako by se přitom mohla dívat na televizi. Teď se zdraví s Midasem. Nespěchá, hladí ho po nose a něco mu šeptá. Potom ho poplácá po zadku, otočí se, vykročí ke stodole a on vztyčí uši a sleduje ji.

Zmizí, ale hned se zase vynoří se dvěma kýbly – nejspíš ovsa. Pověsí každý na jeden sloupek a stádečko k nim nakluše. Ustoupí, aby jim nestála v cestě. Vidím, jak jí vlasy vlají ve větru. Dojde si pro sedlo a uzdu, a zatímco Midas žere, připraví si ho na vyjížďku. Za pár minut ho už vyvádí z výběhu směrem k lesu. Vypadá přesně stejně jako před šesti lety. Vím, že to není pravda, před rokem jsem ji viděl zblízka a všiml jsem si prvních vrásek kolem očí, ale z mého pohledu se nezměnila. Pro mě jí je a vždycky bude jednadvacet a mně třiadvacet. Jsem na základně v Německu a čekám, až budu nasazený ve Fallúdže nebo Bagdádu, zatím jsem nedostal její dopis, který si v prvních týdnech operace přečtu na nádraží v Samaře, ještě jsem se nevrátil domů po událostech, které změnily můj život.

Teď, v devětadvaceti, se občas divím, pro co jsem se rozhodl. Armáda se stala celým mým životem. Nevím, jestli mám být otrávený nebo spokojený, většinou se přistihnu, že střídavě jedno a druhé, záleží na dni. Když se mě lidé ptají, odpovídám jim, že jsem voják. A myslím to tak, jak to říkám. Dál žiju na základně v Německu, mám našetřeno asi tisíc dolarů a několik let jsem s žádnou holkou nechodil. Už tolik nesurfuju, ani o dovolence, ale když mám volno, jezdím na svém harleyi od severu k jihu, jak se mi právě zachce. Harley je nejlepší věc, kterou jsem si pro sebe kdy koupil, přestože v Německu stál celé jmění. Hodí se mi, protože se ze mě stal tak trochu samotář. Většina mých starých kámošů odešla do civilu, ale mě pravděpodobně v příštích měsících pošlou zpátky do Iráku. Aspoň podle řečí, které kolují po základně. Když jsem se seznámil se Savannah Lynn Curtisovou – pro mě zůstane vždycky Savannah Lynn Curtisová – nikdy by mě nenapadlo, jak se bude můj život vyvíjet, a nevěřil bych, že se rozhodnu pro dráhu profesionálního vojáka.

Jenže jsem ji potkal, a proto je můj současný život tak divný. Zamiloval jsem se do ní, když jsem byl s ní, a ještě víc během roků, když jsem byl daleko od ní. Náš příběh má tři části: začátek, prostředek a konec. A přestože se tak vyvíjejí všechny příběhy, pořád nemůžu uvěřit tomu, že ten náš nebude pokračovat donekonečna.

Uvažuju o tom a jako vždycky se mi vybaví doba, kdy jsme spolu chodili. Vzpomínám, jak to začalo, protože vzpomínky jsou všechno, co mi zbylo.

První díl

1

Wilmington rok 2000

Jmenuju se John Tyree. Narodil jsem se v roce 1977 a vyrůstal jsem ve Wilmingtonu, ve městě, které se pyšně chlubí největším přístavem ve státě Severní Karolína, dlouhou a pohnutou historií, ale mně teď připadá spíš jako město, které vzniklo čirou náhodou. Jasně, má vynikající klima a perfektní pláže, ale nebylo připravené na vlnu důchodců ze severu, kteří hledali místo, kde by bylo dost lacino, aby tam mohli strávit podzim života. Leží na úzkém pruhu pevniny mezi řekou Cape Fear a Atlantikem. Silnice číslo sedmnáct směrem na Myrtle Beach a Charleston, která přes ně vede, slouží jako hlavní dopravní tepna. Když jsem byl malý kluk, projeli jsme s tátou z historické čtvrti u řeky k Wrightsville Beach za deset minut, ale mezitím přibylo tolik semaforů a obchodních center, že to dnes zabere hodinu, zvlášť o víkendech, kdy tam proudí davy turistů. Wrightsville Beach je suverénně jednou z neoblíbenějších pláží v Severní Karolíně. Leží na ostrůvku kousek od pobřeží u severního konce Wilmingtonu. Domy podél dun jsou nekřesťansky drahé, ale bývají většinou pronajaté po celé léto. Ostrůvky Outer Banks můžou lákat romantikou, protože jsou izolované a žijí tam divocí koně, navíc je svým letem proslavili Orville a Wilbur Wrightovi, ale dejte na mě, většina lidí si dovolenou u moře užije líp, když je poblíž McDonald nebo Burger King pro případ, že by dětem nechutnala místní strava, a taky chtějí širší výběr, pokud jde o večerní zábavu.

Jako ve všech městech jsou ve Wilmingtonu některé části chudé a jiné bohaté. Táta rozvážel poštu, a protože je to jedno z nejsolidnějších zaměstnání na světě, vedlo se nám dobře. Ne skvěle, ale dobře. Nebyli jsme bohatí, ale bydleli jsme dost blízko čtvrti boháčů, abych mohl chodit do jedné z nejlepších středních škol ve městě. Ovšem na rozdíl od baráků mých kamarádů byl náš domek malý a starý, veranda se začínala bortit, ale celkový dojem zachraňoval svým půvabem zadní dvorek. Rostl na něm mohutný dub, a když mi bylo osm, sbil jsem si v jeho koruně budku z prken, která jsem nasbíral po staveništích. Táta mi nepomáhal. Pokud někdy trefil kladivem hřebík, tak jenom čirou náhodou. To léto jsem se taky sám naučil surfovat. Asi jsem si už tenkrát měl uvědomit, jak moc jsem jiný než on, a že se to nestalo, jenom dokazuje, jak málo toho víte o životě, dokud jste malí.

Táta a já jsme byli tak rozdílní, jak jen dva lidé můžou být. On byl uzavřený a nejraději seděl sám doma, já jsem neposeděl ani chvilku a samotu jsem nesnášel. On si vzdělání velmi vážil, pro mě byla škola něco jako klub, kde se navíc sportovalo. On měl vadné držení těla a spíš se šoural, než chodil, já jsem pořád poskakoval a chtěl po něm, aby mi změřil, za jak dlouho doběhnu na roh ulice a zpátky. V osmé třídě jsem ho přerostl a o rok později jsem ho přetlačil v páce. Zevnějškem jsme si taky nebyli ani trochu podobní. On měl světlé vlasy, oříškově hnědé oči a pihy, já mám vlasy a oči tmavě hnědé, pleť olivovou a už v květnu jsem byl vždycky dohněda opálený. Sousedům bylo divné, že jsme každý úplně jiný, což bylo celkem pochopitelné, když se vezme v úvahu, že mě vychovával sám. Později jsem občas zaslechl, jak šeptem rozebírají fakt, že od nás moje matka utekla, když mi nebyl ani rok. Když jsem byl větší, došel jsem k názoru, že si našla jiného, ale táta mi to nikdy nepotvrdil. Řekl mi všehovšudy, že si uvědomila, jakou chybu udělala, když se vdala tak mladá, a že nebyla na úlohu matky dost zralá. Nemluvil o ní ošklivě, ani ji nechválil, ale dbal, abych se bez odhledu na to, kde je a co dělá, modlil i za ni. „Připomínáš mi ji,“ říkával. Do dnešního dne jsem s ní nepromluvil jediné slovo a ani po tom netoužím.

Myslím si, že táta byl šťastný. Formuluju to tak proto, že své city dával najevo zřídka. Objal mě nebo mi dal pusu jenom výjimečně, a pokud ano, připadalo mi to často mechanické, bez života, jako by to dělal, protože si myslí, že by měl, ne protože by po tom toužil. Staral se o mě obětavě, a proto vím, že mě měl rád, ale když jsem se narodil, bylo mu třiačtyřicet a navíc mám dojem, že by z něho byl lepší mnich než otec. Byl to nejtišší člověk, jakého jsem znal. Málokdy se mě zeptal, co je nového, málokdy se rozzlobil a málokdy žertoval. Jeho život byl samý stereotyp. Každé ráno mi udělal míchaná vajíčka, opečenou slaninu a toast, u večeře, kterou taky připravoval sám, poslouchal, když jsem mu vykládal, co bylo ve škole. K zubaři nás objednával dva měsíce předem, v sobotu ráno platil účty, v neděli odpoledne pral, každé ráno odcházel z domu přesně v sedm třicet pět a potom několik hodin sám objížděl svou trasu a házel do schránek balíčky a dopisy. Byl společensky nemotorný, s nikým nechodil, v sobotu večer nehrál s kamarády poker, telefon u nás nezazvonil celé týdny, a když ano, pak to byl buď omyl, nebo nějaký dealer. Vím, jak těžké pro něho muselo být vychovávat mě sám, ale nikdy si nestěžoval. Dokonce ani tehdy, když jsem ho zklamal.

Většinu večerů jsem trávil sám. Jakmile táta splnil každodenní povinnosti, zamířil za svými mincemi. Byla to jeho jediná životní vášeň. Nejspokojenější byl, když seděl ve své pracovně, studoval numismatický katalog Greysheet a rozhodoval se, kterou minci by měl přidat do své sbírky. Založil ji vlastně můj dědeček. Jeho hrdinou byl jistý Louis Eliasberg, finančník z Baltimoru, který jako jediný pořídil kompletní kolekci mincí Spojených států, včetně všech ražeb a mincovních značek. Soupeřila se sbírkou ve Smithsonově institutu, možná ji dokonce překonala, a dědeček byl od babiččiny smrti, to znamená od roku 1951, posedlý myšlenkou dát společně se synem dohromady podobnou kolekci. Každé léto objížděli vlakem mincovny, aby tam z první ruky nakoupili mince, nebo navštěvovali numismatické výstavy na Jihozápadě. Dědeček s tátou postupně navázali styky s obchodníky snad ve všech státech a děda v průběhu let utratil za rozšiřování a vylepšování sbírky celé jmění. Bohužel na rozdíl od Louise Eliasberga nebyl bohatý – měl koloniál v Burgawu, ale musel ho zavřít, jakmile řetězec Piggly Wiggly otevřel všude po městě své prodejny –, a tak nikdy neměl šanci vyrovnat se svému vzoru. Ale i tak vrazil každý naspořený dolar do mincí. Třicet let chodil ve stejném saku, celý život jezdil ve stejném autě a vsadím se, že táta začal pracovat u pošty, místo aby šel na vysokou, protože peníze vystačily taktak na střední školu, na další studia nebyl doma ani cent. Je jisté, že děda byl stejně divný pavouk jako táta. Jablko nepadlo daleko od stromu, jak se říká. V poslední vůli dědeček stanovil, že jeho dům se má prodat a peníze se mají použít na nákup dalších mincí. Přesně to by táta udělal tak jako tak.

Než táta dědovu sbírku zdědil, měla už slušnou hodnotu. Když inflace dosáhla závratných výšek a unce zlata byla za osm set padesát dolarů, představovala sbírka menší jmění. Můj šetrný táta by mohl spokojeně jít do penze, dostal by za ni mnohem víc než o čtvrt století později, jenže jemu ani dědovi nešlo o peníze, sbírali mince kvůli napětí, které přitom prožívali, a kvůli poutu, které se mezi nimi utvořilo. Bylo pro ně vzrušující dlouho a obtížně pátrat po určité minci a potom se handrkovat o dobrou cenu. Někdy si ji mohli dovolit, jindy ne, ale každý kousek, který do sbírky přidali, byl pro ně poklad. Táta doufal, že ze mě bude stejně náruživý sběratel jako on a že taky nebudu litovat žádných obětí. Jako kluk jsem v zimě spal pod dvěma přikrývkami, ročně mi koupil jenom jedny boty a na oblečení nezbyly peníze nikdy, dostával jsem je od Armády spásy. Neměl dokonce ani foťák. Naše jediná společná fotka byla z numismatické výstavy v Atlantě. Jeden obchodník nás vyfotil před svým stánkem a poslal nám ji. Táta ji měl řadu let na stole. Objímá mě na ní kolem ramen a oba se usmíváme. Já držím v ruce minci, kterou táta právě koupil, pěticent s buvolem vyražený v roce 1926 v denverské mincovně, v perfektním stavu. Patří mezi nejvzácnější mezi všemi nikláky s buvolem a my jsme se museli celý měsíc živit jenom hotdogy a fazolemi, protože byl dražší, než táta čekal.

Nevadilo mi přinášet takové oběti – teda aspoň ne hned. Když si se mnou táta začal povídat o mincích, to jsem chodil do první nebo druhé třídy, mluvil se mnou jako se sobě rovným. Každé malé dítě si připadá hrozně důležité, když se k němu dospělý, navíc vlastní otec, chová jako k sobě rovnému, a já se vyhříval v jeho pozornosti a hltal informace, které mi předával. Brzy jsem dokázal odříkat, kolik pamětních zlatých mincí od Saint-Gaudense se skalním orlem bylo vyraženo v roce 1927 a kolik v 1924 nebo proč má Barberův deseticent z roku 1895 ražený v New Orleansu desetkrát větší cenu než stejná mince ze stejného roku z Philadelphie. Mimochodem, vím to dodnes. Jenže na rozdíl od táty mě sběratelská vášeň časem přešla. Vypadalo to, že nedokáže mluvit o ničem jiném, a po šesti nebo sedmi letech, kdy jsem víkendy místo s kamarády trávil s ním, jsem toho měl dost. Jako většinu kluků mě začaly zajímat jiné věci: v první řadě sport, holky, auta a muzika. Ve čtrnácti jsem se doma moc nevyskytoval. A taky jsem dostával zlost. Postupně jsem si začínal všímat, že žijeme jinak než většina rodin mých kamarádů. Oni měli peníze na kino nebo na sluneční brýle podle poslední módy, ale já jsem vyšťourával zapadlé čtvrťáky, abych si mohl u McDonalda dát hamburger. Dost kluků dostalo k šestnáctým narozeninám auto, mně dal otec Morganův stříbrný dolar z roku 1883 ražený v Carson City. Na gauči jsme měli přehoz, aby nebyl vidět prodřený potah, a pokud jsem věděl, byli jsme jediní, kdo doma neměl kabelovku nebo mikrovlnku. Když se nám rozbila lednička, koupil použitou, která se nehodila k ničemu jinému v kuchyni. Byla tak odporně zelená, jak si jenom umíte představit. Styděl jsem se při pomyšlení, že by k nám přišli kamarádi, a měl jsem to tátovi za zlé. Vím, že takové pocity jsou ubohé, že když mě tak hrozně trápilo, že nemám peníze, mohl jsem sekat trávníky nebo si najít nějakou brigádu, ale tak to prostě bylo. Byl jsem slepý, hluchý a blbý jak tágo, ale když vám teď říkám, že své tehdejší nezralosti lituju, minulost tím nezměním.

Táta cítil, že se mezi námi něco mění, ale nevěděl, co má dělat. Zkoušel to jediným způsobem, který znal, jediným, který znal i jeho otec. Mluvil o mincích, což bylo téma, o kterém dokázal diskutovat bez problémů, dál mi vařil snídaně a večeře, jenže jsme se jeden druhému odcizovali stále víc. Zároveň jsem se začal vyhýbat starým kamarádům, které jsem znal odjakživa. Rozdělili se na party podle toho, na jaké filmy chodili nebo jaká trička si kupovali, a já jsem zjistil, že stojím za postranní čarou jako divák. Trhněte si nohou, říkal jsem si. Na střední škole si každý najde své místo a já jsem zapadl do té nejhorší party, kde všichni na všechno kašlali, což mi umožnilo taky na všechno kašlat. Začal jsem chodit za školu, kouřit a třikrát jsem byl kvůli rvačce na pár dní vyloučený ze školy.

Taky jsem nechal sportu. Do druhého ročníku jsem hrál fotbal a basket a běhal dlouhé tratě. Když jsem přišel domů, táta se mě občas zeptal, jak jsem dopadl, ale když jsem mu začal líčit detaily, vypadal zmateně a bylo na něm vidět, že o sportu nemá ani ponětí. Jednou jedinkrát se šel podívat na basket. To jsem byl ve druháku. Seděl na tribuně, připlešatělý podivín v obnošené sportovní bundě a ponožkách, které se nehodily k ničemu, co měl na sobě. Přestože nebyl tlustý, kalhoty ho škrtily v pase, jako kdyby byl ve třetím měsíci. Když jsem ho uviděl, řekl jsem si, že s ním nechci nic mít. Styděl jsem se za něho a po zápase jsem se k němu nehlásil. Nejsem na to pyšný, ale prostě jsem byl takový.

Bylo to stále horší. V posledním ročníku moje vzpoura vyvrcholila. Známky jsem měl stále bídnější, víc kvůli lenosti a nepozornosti než z nedostatku inteligence (aspoň si to namlouvám), a táta mě nejednou nachytal, jak se pozdě v noci kradu do domu a táhne ze mě alkohol. Jednou mě z mejdanu, kde kolovaly drogy a chlast, přivezla policie, a když mi táta dal domácí vězení, řval jsem na něho, aby se staral o sebe, a potom jsem pár týdnů spal u kamaráda. Když jsem se vrátil, nic mi neřekl a každé ráno byla zase na stole míchaná vajíčka, toast a slanina. Zkoušky jsem udělal s odřenýma ušima a podezírám vedení školy, že mě nechali projít, protože se mě chtěli zbavit. Vím, že si o mě táta dělal starosti, a párkrát svým nesmělým způsobem nakousl téma vysoké školy, ale já se tehdy rozhodl, že na ni nepůjdu. Chtěl jsem mít práci, auto a vůbec všechny věci, bez kterých jsem žil celých osmnáct let.

Až do léta jsem mu to neřekl ani nenaznačil, ale když konečně pochopil, že jsem si nepodal přihlášku na žádnou školu, zamkl se po zbytek večera v pracovně a ráno na mě u vajíček a slaniny nepromluvil ani slovo. U večeře se mě pokusil zatáhnout do dalšího rozhovoru o mincích, jako by chtěl znovu navázat přátelský vztah, který se někam vytratil.

„Pamatuješ, jak jsme jeli do Atlanty a tys objevil pěticent s buvolí hlavou, který jsme řadu let marně sháněli?“ začal. „Ten, co jsme s ním vyfocení? Nikdy nezapomenu, jak jsi byl rozčilený. Připomnělo mi to časy, když jsem jezdil na výstavy se svým tátou.“

Zavrtěl jsem hlavou. Veškerá moje zklamání ze života s ním vytryskla na povrch. „Mám po krk keců o mincích!“ zařval jsem na něho. „Už nikdy o nich nechci ani slyšet! Měl bys tu pitomou sbírku prodat a dělat něco jiného. Cokoliv jiného!“

Nic neřekl, ale dodneška jsem nezapomněl jeho bolestný výraz, když se konečně otočil a odšoural do pracovny. Ublížil jsem mu, a přestože jsem sám sebe přesvědčoval, že jsem nechtěl, v hloubi duše jsem věděl, že si to jenom nalhávám. Od toho večera se o mincích prakticky nezmínil. Já taky ne. Otevřela se mezi námi propast a nebylo nic, o čem bychom se spolu mohli bavit. O pár dní později jsem si všiml, že naše jediná fotka z jeho stolu zmizela, jako kdyby byl přesvědčený, že i ta nejnepatrnější připomínka mincí by mi byla nepříjemná. A v té době by pravděpodobně doopravdy byla. Předpokládal jsem, že fotografii vyhodil, ale vůbec mě to netrápilo.

Jako kluk jsem nikdy nesnil o tom, že budu vojákem, přestože je Severní Karolína jednou z nejvojenštějších oblastí v celé zemi – v okruhu několika hodin jízdy od Wilmingtonu je hned sedm základen. Byl jsem přesvědčený, že armáda je jenom pro zoufalce. Kdo by se chtěl nechat celý život buzerovat partou zupáků v maskáčích? Já teda ne a na škole taky nikdo, až na několik kluků z kurzu pro záložní důstojníky. Většina dobrých studentů mířila na univerzity a ostatní zůstali doma, poflakovali se od jedné mizerné práce ke druhé, popíjeli pivo a usilovně se vyhýbali všemu, kde by se od nich vyžadovala jenom kapka zodpovědnosti.

Já jsem skončil ve druhé kategorii. Po škole jsem několik let střídal jedno zaměstnání za druhým. Sbíral jsem nádobí ve steakhousu, pekl vafle, dělal biletáře v kině, pomocného dělníka ve skladu nebo pokladníka v několika krámech, kde prodávají tretky turistům. Utratil jsem každý cent, který jsem vydělal, neměl jsem žádné iluze o tom, že bych případně postoupil na žebříčku výš, a každá práce se mi nakonec omrzela. Chvíli mi to nevadilo. Užíval jsem si. Líbilo se mi surfovat skoro do tmy a ráno si přispat, a protože jsem stále bydlel doma, nemusel jsem ze svého příjmu hradit věci jako nájemné, jídlo, pojištění nebo třeba kvalifikační kurzy. Kromě toho si žádný z mých kamarádů nevedl líp. Nevzpomínám si, že bych byl vyloženě nešťastný, ale po čase mě takový život přestal bavit. Neplatí to o surfování, zvlášť když v šestadevadesátém udeřily na pobřeží hurikány Bertha a Fran a tak úžasné vlny jako tehdy nebyly řadu let. Mám na mysli vysedávání U Leroye. Začínal jsem si uvědomovat, že je to večer co večer stejné. Zašel jsem tam na pivo a pokaždé jsem narazil na bývalé spolužáky. Zeptali se mě, co dělám, já jim to řekl, oni mi řekli, co dělají oni, a člověk nemusel být génius, aby pochopil, že se všichni řítíme do prázdna. Na rozdíl ode mě měli vlastní byt nebo dům, ale stejně jsem jim nikdy nevěřil, když mi vykládali, že je baví kopat příkopy, mýt okna nebo převážet mobilní záchody. Věděl jsem, že nic z toho nebyla práce, o které snili jako kluci. Možná jsem se ve škole flákal, ale pitomý jsem nebyl.

Za tu dobu jsem chodil asi s tuctem holek. U Leroye vždycky nějaké byly. Většina mi nestála za zapamatování. Prostě jsem je využíval, dovolil jsem, aby ony využívaly mě, a svoje pocity jsem si nechával pro sebe. S jedinou nám to vydrželo přes měsíc a těsně předtím, než jsme se nevyhnutelně rozešli, jsem si myslel, že ji mám rád. Jmenovala se Lucy, studovala na univerzitě ve Wilmingtonu, byla o rok starší než já a po škole chtěla pracovat v New Yorku. „Nejsi mi lhostejný,“ řekla mi během naší poslední společné noci, „ale každý chceme od života něco jiného. Ty bys mohl dokázat mnohem víc, ale z nějakého důvodu ti stačí jen tak proplouvat.“ Než pokračovala, trochu zaváhala. „A ještě horší je, že si nikdy nejsem jistá, co vlastně cítíš ke mně.“ Věděl jsem, že má pravdu. Krátce nato nastoupila do letadla a odletěla. Nestál jsem jí ani za to, aby se se mnou rozloučila. O rok později jsem si na ni vzal od jejích rodičů telefon a zavolal jí. Povídali jsme si dvacet minut. Byla zasnoubená s nějakým právníkem a příští červen se měla vdávat.

Rozhovor s Lucy mě zasáhl mnohem víc, než bych čekal. Právě mě vyhodili z dalšího místa a já šel jako vždycky hledat útěchu k Leroyovi. Seděla tam stálá sestava zkrachovanců a já si najednou uvědomil, že už nechci ztratit další večer předstíráním, že v mém životě je všechno okay. Raději jsem si koupil jedno balení piva a posadil se na pláži na lavičku. Poprvé po letech jsem se vážně zamyslel nad tím, jak žiju. Napadlo mě, jestli bych přece jen neměl dát na tátovu radu a jít na vysokou, jenže jsem byl ze školy tak dlouho, že mi ta myšlenka připadala divná a směšná. Naštěstí nebo naneštěstí, to posuďte sami, kolem právě v tu chvíli proklusali dva mariňáci. Mladí a fit, sebedůvěra z nich přímo čišela. Když to dokážou oni, řekl jsem si, dokážu to já taky.

Několik dní jsem o tom dumal, až nakonec moje rozhodnutí tak trochu ovlivnil táta. Samozřejmě, ne že bych s ním o tom mluvil, tehdy jsme spolu nemluvili vůbec. Jednou večer jsem šel do kuchyně a zahlédl ho, jak v pracovně sedí za stolem. Jako vždycky. Jenže tentokrát jsem si ho důkladně prohlídl. Vlasů mu na hlavě moc nezbylo a ty nad ušima byly úplně bílé. Neměl daleko do penze a do mě najednou jako kdyby hrom udeřil. Došlo mi, že mu po tom všem, co pro mě udělal, nemůžu připravovat jedno zklamání za druhým.

A tak jsem vstoupil do armády. Napřed jsem si myslel, že se dám k námořnictvu, protože mariňáky jsem znal ze všech vojáků nejlíp. Na Wrightsville Beach jich bylo vždycky plno, hrnuli se tam z Campu Lejeune a Cherry Pointu, ale když nastal osudový okamžik, vybral jsem si pozemní vojsko. Usoudil jsem, že tak nebo tak mi vrazí do ruky pušku, ale tím pravým důvodem bylo, že když jsem tam dorazil, byl verbíř od námořnictva na obědě, zatímco v druhé kanceláři přímo přes ulici úřadovali. Rozhodnutí bylo víc spontánní než promyšlené, upsal jsem se na vytečkované čáře na čtyři roky, a když mě verbíř při loučení mezi dveřmi poplácal po zádech a gratuloval mi, přistihl jsem se, že se sám divím, kam jsem to vlezl. To bylo koncem sedmadevadesátého a mně bylo dvacet.

Výcvikový tábor ve Fort Benningu byl přesně taková buzerace, jak jsem čekal. Jako kdyby účelem toho všeho bylo ponižovat nás a vymývat nám mozky, dokud nebudeme bez jediné otázky plnit i ty nejstupidnější rozkazy. Já jsem se přizpůsobil rychleji než spousta jiných kluků. Jakmile jsem to měl za sebou, vybral jsem si pěchotu. Dalších pár měsíců jsme nacvičovali modelové situace na místech jako Louisiana nebo starý dobrý Fort Bragg, učili se hlavně, jak nejlíp zabíjet lidi a ničit věci, a potom byla moje jednotka coby součást první dělostřelecké divize, zvané též Velká rudá, poslána do Německa. Neuměl jsem německy ani slovo, ale nevadilo to, protože prakticky každý, s kým jsem měl co do činění, mluvil anglicky. Zkraje to byla pohoda, ale potom mi začal pravý vojenský život. Strávil jsem sedm drsných měsíců na Balkáně. Napřed v devětadevadesátém v Makedonii, potom v Kosovu, kde jsem zůstal až do konce léta roku 2000. Armáda moc neplatí, ale vzhledem k tomu, že ubytování a stravování jsem měl zdarma a že tam nebylo vůbec nic, za co bych mohl utratit výplatní šeky, kdybych je dostával, měl jsem poprvé v životě peníze v bance. Ne moc, ale dost.

První dovolenku jsem strávil doma a málem jsem se ukousal nudou, druhou v Las Vegas. Jeden z kamarádů byl odtud a tři jsme se nakvartýrovali k jeho rodičům. Rozfofroval jsem skoro všechno, co jsem měl našetřeno. Po návratu z Kosova jsem si zoufale potřeboval orazit a rozhodl jsem se, že na třetí dovolenku pojedu domů. Doufal jsem, že mi nuda, která mě tam čeká, vrátí do duše klid. Kvůli velké vzdálenosti jsme si s tátou telefonovali jenom málo, ale psal mi dopisy. Posílal je každého prvního v měsíci a vůbec se nepodobaly těm, jaké dostávali kamarádi od svých matek, sester nebo manželek. Nebylo v nich nic vyloženě soukromého, nic sentimentálního, nikdy ani slovo o tom, že by se mu po mně stýskalo. A taky se nikdy nezmínil o mincích. Psal, co je nového v naší ulici, a taky hodně o počasí. Když jsem mu napsal o pořádně ostré přestřelce, do které jsem se dostal na Balkáně, odpověděl, že je rád, že jsem přežil, ale nic víc. Ze způsobu, jak to vyjádřil, jsem pochopil, že nechce slyšet o nebezpečných věcech, které dělám. Děsilo ho, že by se mi mohlo něco stát, a tak jsem o těch hrůzách mlčel a psal mu, že hlídky jsou zaručeně to nejnudnější zaměstnání, jaké kdo kdy vymyslel, a že jediné vzrušení, které jsem v posledních týdnech zažil, bylo hádat, kolik cigaret za večer vykouří můj parťák. Každý dopis zakončil slibem, že mi brzy napíše, a pokaždé zase dokázal, že je na něho spolehnutí. Táta prostě byl, jak jsem se mockrát přesvědčil, mnohem lepší člověk, než jakým budu někdy já.

Ale já jsem za tři roky u armády dospěl. Jasně, je to otřepaná fráze: odcházel jako kluk, vrací se jako muž. Jenže v armádě je nucený dospět každý, zvlášť když je u pěchoty jako já. Svěří vám výzbroj, která stojí celé jmění, ostatní se na vás spoléhají, a když něco poděláte, čeká vás mnohem tvrdší trest než jít spát bez večeře. Jistě, je tam taky spousta papírování a nudy, všichni kolem vás kouří, jedinou větu nedokončí bez klení a nadávek, pod postelí mají krabici pornočasopisů a vy musíte jednat se záložními důstojníky, kteří právě vyšli z univerzity a myslí si, že kluk jako já má IQ neandrtálce, ale dostanete tam opravdovou školu života a pochopíte základní pravidlo, totiž že když máte za něco zodpovědnost, musíte ji nést, jak nejlíp umíte. Když dostanete rozkaz, nemůžete říct ne. Nepřeháním, když říkám, že životy tam visí na vlásku. Jedno špatné rozhodnutí, a váš kamarád může zemřít. To je skutečnost, na které armáda funguje. Spousta lidí nic nechápe a diví se, jak vojáci můžou den co den riskovat životy nebo jak můžou bojovat za něco, v co nevěří. Nedělají to všichni. Pracoval jsem s vojáky ze všech částí politického spektra. Potkal jsem takové, kteří armádu nenáviděli, i takové, kteří v ní chtěli udělat kariéru. Potkal jsem génie i idioty, ale když přijde na věc, tak to, co děláte, děláte pro ty druhé. Pro přátelství. Ne pro vlast, ne z patriotismu, ne protože jste stroj naprogramovaný k zabíjení, ale kvůli klukovi vedle vás. Bojujete kvůli kamarádovi. Aby nezemřel. A on bojuje kvůli vám. A všechno v armádě je založené na tomhle jednoduchém principu.

Jak jsem řekl, změnil jsem se. Narukoval jsem jako kuřák a během výcviku jsem si málem vykašlal plíce, ale na rozdíl prakticky od všech v mé jednotce jsem přestal a cigarety jsem se přes dva roky nedotkl. Pití jsem omezil tak, že mi stačí jedno dvě piva týdně, a třeba i celý měsíc bych se bez alkoholu obešel úplně. Moje záznamy jsou bez poskvrnky. Z vojína mě povýšili na desátníka a o šest měsíců později na seržanta. Zjistil jsem, že mám vůdcovské schopnosti. Vedl jsem muže do bojových akcí a moje četa se zúčastnila zatýkání jednoho z nejhledanějších válečných zločinců na Balkáně. Můj velící důstojník mě doporučil do důstojnické školy a já jsem váhal, jestli se mám, nebo nemám stát důstojníkem, jenže to kromě jiného znamená vysedávání za stolem a ještě víc papírování, a já si nebyl jistý, jestli právě po tom toužím. Několik roků před tím, než jsem vstoupil do armády, jsem nesportoval, když nepočítám surf, ale do třetí dovolenky jsem nabral skoro deset kilo svalové hmoty a shodil jsem pneumatiku v pase. Ve volném čase jsem většinou běhal, boxoval a posiloval s Tonym, svalovcem z New Yorku, který neuměl normálně mluvit, ale jenom hulákat, a který tvrdil, že tequila je afrodiziakum. Byl to můj naprosto nejlepší přítel v celé jednotce a ukecal mě, abych se nechal stejně jako on tetovat na obou pažích. Vzpomínka na kluka, jakým jsem kdysi byl, každým dnem stále víc bledla.

Taky jsem hodně četl. U armády máte na čtení spoustu času a lidi si půjčují knihy mezi sebou nebo z knihovny pořád dokola tak dlouho, dokud drží pohromadě. Nechci vyvolat dojem, že se ze mě stal vzdělanec, protože nestal. Chaucer, Proust, Dostojevský ani žádný jiný z těch mrtvých velikánů mě nezaujal, hltal jsem hlavně mystery, thrillery nebo Stephena Kinga a zvlášť jsem si oblíbil Carla Hiaasena, protože jeho slova hladce plynou a vždycky mě rozesměje. Nemůžu si pomoct, ale myslím si, že kdyby se ve škole učilo o těchhle knihách, bylo by na světě mnohem víc čtenářů.

Na rozdíl od kamarádů jsem nevyhledával společnost žen, naopak se jí vyhýbal. Zní to divně, že? Byl jsem, abych tak řekl, v rozkvětu životních sil, měl jsem testosteronové povolání – co by mohlo být přirozenějšího než se trochu odreagovat? Nic pro mě. Někteří chlapi, které jsem znal, sice během pobytu na základně u Würzburgu chodili s místními holkami a pár se jich i oženilo, ale slyšel jsem dost historek, abych věděl, že to v takových manželstvích málokdy klape. Povolání vojáka partnerským vztahům nepřeje všeobecně – viděl jsem dost rozvodů, abych to zjistil. Možná kdyby mě některá opravdu zaujala, ale k tomu nedošlo. Tony to nedokázal pochopit.

„Měl bys jít se mnou,“ naléhal. „Nevytáhneš nikam paty.“

„Nemám náladu.“

„Jak můžeš nemít náladu? Sabine se dušuje, že její kamarádka je třída. Vysoká, blonďatá a zbožňuje tequilu.“

„Vezmi Dona. Zaručeně rád půjde.“

„Castelowa? Ani omylem. Sabine ho nesnáší.“

Mlčel jsem.

„Jenom se trochu pobavíme.“

Zavrtěl jsem hlavou. V duchu jsem si říkal, že radši budu sám, než abych se změnil zpátky v typ kluka, jakým jsem byl dřív, ale přistihl jsem se, že přemýšlím, jestli se ze mě nakonec nestane stejný mnich jako táta.

Tonymu došlo, že mě nepřemluví, a mezi dveřmi dal najevo, jak jsem ho naštval. „Někdy tě fakt nechápu.“

Táta mě čekal na letišti. V prvním momentě mě nepoznal a málem poskočil, když jsem mu poklepal na rameno. Zdál se mi menší, než jsem si ho pamatoval. Místo aby mě objal, mně potřásl rukou a zeptal se, jaký jsem měl let. Žádného z nás nenapadlo, co ještě říct, a tak jsme vyšli ven. Bylo zvláštní být zase doma. Byl jsem zmatený a nesvůj stejně jako při minulé dovolence. Na parkovišti jsem hodil bágl do kufru tátova starého escorta a všiml si, že má na zadním nárazníku nálepku s výzvou PODPORUJTE NAŠI ARMÁDU. Nevěděl jsem přesně, co si pod tím představuje, ale stejně jsem měl radost.

Doma jsem si dal věci do svého starého pokoje. Všechno tam bylo tak, jak jsem si pamatoval, až po zaprášené trofeje na poličce a poloprázdnou láhev bourbonu zastrčenou v zásuvce za spodním prádlem. Totéž platilo i pro zbytek domu. Na gauči byl pořád přehoz, zelená lednice v kuchyni přímo řvala, že tam nepatří, a na televizi se daly chytit všehovšudy čtyři rozmazané kanály. Táta uvařil špagety. V pátek byly vždycky špagety. U večeře jsme se snažili si popovídat.

„Je hezké být doma,“ začal jsem.

Letmo se usmál. „To je dobře,“ odpověděl.

Lokl si mléka. K večeři jsme vždycky pili mléko. Soustředil se na jídlo.

„Pamatuješ se na Tonyho?“ zkusil jsem to znovu. „Mám dojem, že jsem ti o něm psal. Každopádně, představ si, myslí si, že se zamiloval. Jeho láska se jmenuje Sabine a má šestiletou dceru. Varoval jsem ho, že to možná od něho není nejlepší nápad, ale je jako hluchý.“

Pečlivě si sypal na špagety parmazán. Dával pozor, aby na každém místě bylo perfektně stejné množství sýru. „Aha,“ řekl. „Okay.“

Pustil jsem se do jídla a žádný z nás nepromluvil ani slovo. Napil jsem se a jedl jsem dál. Hodiny na stěně tikaly.

„Vsadím se, že se nemůžeš dočkat, až půjdeš letos do penze,“ nadhodil jsem. „Jenom si představ, že budeš mít konečně volno a podíváš se do světa.“ Málem jsem navrhl, že by mohl přiletět za mnou do Německa, ale neřekl jsem to. Věděl jsem, že by stejně nejel, a nechtěl jsem ho rozhodit. Svorně jsme namotávali špagety. Zdálo se, že přemýšlí, co odpovědět.

„Já nevím,“ řekl konečně.

Vzdal jsem to a přestal na něho mluvit. Jediné zvuky vydávaly vidličky, když cinkly o talíře. Sotva jsme dovečeřeli, zalezli jsme každý do svého kouta. Protože jsem byl po letu unavený, šel jsem spát, ale každou hodinu jsem se probouzel jako na základně. Když jsem ráno vylezl z postele, byla celá zválená. Táta už odešel do práce. Nasnídal jsem se, přečetl si noviny, marně se pokoušel dovolat nějakému kamarádovi, až jsem nakonec vytáhl z garáže surf a vydal se na pláž. Vlny nebyly nic moc, ale na tom nezáleželo. Tři roky jsem na prkně nestál a zkraje jsem byl dost dřevěný, ale i lehká sprška, která mě zasáhla, ve mně probouzela přání být na základně někde u oceánu, a ne v Německu.

Byl začátek června 2000. Teploty byly vysoké a voda příjemně osvěžující. Ze své pozorovatelny na prkně jsem mohl sledovat lidi, kteří nosili věci do některého z domů hned za dunami. Jak jsem se už zmínil, Wrightsville Beach byla vždycky plná rodin, které si domy pronajímaly na jeden nebo víc týdnů, ale prázdniny tam trávili i vysokoškoláci z Chapel Hillu nebo Raleighu. Mě víc zajímali ti druzí. Všiml jsem si skupinky studentek v bikinách, které se fotily na terase nedaleko mola. Trochu jsem si je prohlížel, protože stály za pohled, ale potom jsem chytil vlnu a pro zbytek odpoledne jsem se naprosto ztratil ve svém vlastním malém světě.

Uvažoval jsem, jestli bych neměl zajít k Leroyovi, ale tušil jsem, že by tam všechno a všichni – až na mě – byli stejní jako před lety. Zastavil jsem se v krámě na rohu pro láhev piva, posadil se na molo a vychutnával západ slunce. Většina rybářů to už zabalila, těch pár, kteří ještě zůstali, čistilo úlovek a házelo vnitřnosti do vody. Oceán začal měnit barvu z ocelově šedé na oranžovou a žlutou. Ve zpěněném příboji za molem jsem zahlédl pelikány, jak se drží v závěsu za delfíny, kteří skákali mezi vlnami. Věděl jsem, že v noci bude úplněk, pobyt v neklidných oblastech mě naučil registrovat takové věci skoro instinktivně. Nepřemýšlel jsem o ničem konkrétním, nechal jsem myšlenky volně toulat. Věřte mi, seznámení s dívkou bylo to poslední, co bych měl v plánu.

Table of Contents

Poděkování

První díl