Obsah

- Legenda o zámečku na Běstvinách

- Poprvé

- Shledání

- Soupeři

- Díry přibývají

- Kaštany

- Na útěku

- Výčitky svědomí

- Modrý sklo

- Nový život

- Sobota ráno

- Období zvířat

- Bára v knihovně

- Každý je jinde

- Za zdí

- Neděle

- Bouřka

- Pod zahradou

- Nejsem vševědoucí

Kniha vznikla za laskavé pomoci Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny.

Copyright © Anna Bolavá, 2022

ISBN 978-80-207-2147-1

Vyprávím to já. Když se neudržím,

vylezu a je to tučně.

Nejsem vševědoucí, a ani být nechci.

Nevyprávím líp, vyprávím jinak.

Chraňte přírodu.

Legenda o zámečku na Běstvinách

Kdysi dávno nebyly Běstviny pouhými nepřehlednými lesy, ze kterých pocestným naskakovala husí kůže. Uprostřed rozsáhlého panství stál nevelký zámek. Hrabě, jenž ho pro sebe a svou ženu poručil postavit, miloval rostliny všech velikostí a barev a své jmění neutrácel za vybavení přepychových komnat, nýbrž za rozšiřování čarovných zahrad. Těm vévodila vysoká prosklená budova, vzbuzující úžas a respekt příchozích. Magický skleník, jenž se zdál v noci žhnout modrým světlem, však návštěvám neotvíral dveře dokořán. Bez boje k sobě dovnitř pouštěl jen běstvinského pána, který shromažďoval cizokrajné květiny, aby se pnuly kolem jeho končetin, aby vedly jeho kroky, aby hýbaly jeho rukama i otáčely jeho hlavou. Postupem času zahrada vzkvétala, panství kolem však bujelo neukázněností. Lidé nerozuměli sladkým vůním neznámé květeny a v hraběcí zálibě spatřovali rozmařilost.

Nad zámečkem visel temný stín. Sloužící se tu necítili dobře. Jako by jim tu cosi četlo myšlenky a pak je vyměňovalo za neklid a marnost nad sebou samými. Jeden po druhém mizeli lidé, stejně tak prasata, koně i krávy v okolí. Vyšlechtil snad hrabě masožravou květinu, která polyká bez rozkousání? Přes den panuje v zahradách tichá tíseň, v noci strašidelné dunění, křik a sladká pachuť krve. Země se otřásá, až zdi zámečku praskají. Hlavní zahradník má ve tváři málokdy smích, spíš starost mu prohlubuje vrásky, v nichž poddaní, prahnoucí po vysvětlení, neumějí číst. Hrabě mlčí. Jeho pohyby jsou trhavé a zbrklé, světlo v očích spalující. Sžívá se s divokou zahradou a je hystericky šťastný. Opravdu vytvořil cosi neskutečného a je třeba to krmit. Obrovského červa plného myšlenek místních lidí, jenž si vyhloubil hnízdo pod rozsáhlým kompostem u zdi. Z jakého kontinentu pochází? Na jakém listě či v jakém kořínku byl jeho zárodek do zahrady zavlečen? Nebo se zrodil až zde, z nepřirozené lásky člověka k tlející půdě?

Červ v zemi uprostřed Běstvin se stává svědomím celého kraje. Bez ostychu polyká směšné člověčí touhy a strachy a zpátky na povrch je vrací v podobě výčitek svědomí. Tvor z podzemí s nepříliš vyvinutým zrakem vyniká v manipulaci myšlenek a v teplejší části roku je pořád hladový. V zimě pak usíná na tak dlouho, aby lidské uvažování přivyklo myšlence, že je to celé pouhý zlý sen. Nic skutečného, proti čemu je možné se bránit.

Dlouhá léta podřizoval ješitný majitel panství koloběhu života exotických rostlin vše. Až jednou, když se zámecký kompost rozrostl tak, že nahnilé lupení začalo padat přes zeď do lesní obory a v kraji už nebylo žádného výživného špatného smýšlení, pohnula se země natolik, až prasklo levé křídlo zámku a zdivo zasypalo manželské lože.

„Co ještě chceš?“ zvolal pán poté, co vlastníma rukama rozryl podzemní hnízdo a narazil na pancéřová záda stočeného červa.

„Potřebuju toho, koho miluješ nejvíc,“ zaskřípala kulatá ústa plná ostrých jehliček.

Hrabě se zhroutil. Nabídl červu nejvzácnější stromy, rostliny i zvířata celého světa, jen aby nemusel obětovat svou ženu.

„Co když ti ji nedám?“ rozkopal opět kompost uprostřed noci. Červ se usmál a poslal pánovi svou myšlenku. Představu toho, co nastane, neukojí-li svůj mučivý hlad. Pán Běstvin se rozplakal. Nejedl, nepil, nemluvil a jedné noci za úplňku probodl dýkou svou nejmilovanější. Ještě teplé krvácející tělo zanesl ke zdi, přesně podle pokynů. Hromada zeminy vydechla spokojeností.

Země se přestala třást. Stromy roztáhly větve ke slunci a ptáci spustili veselé švitoření. Málokdo však pamatoval, že by se pán ještě kdy usmál. Divoká zahrada rozpínala své tělo a bez rozpaků si brala vše, co potřebovala. Ani zahradník neměl to srdce krotit zhoubné šlahouny, vždyť to bylo jako sekat ruce samotnému hraběti. V době velkého požáru nezůstával z poddaných na místě téměř nikdo. Legenda praví, že poté co zámeček shořel, majitel Běstvin dožil za matnými skly svého modrého skleníku. Zbylý majetek odkázal zahradníkovi, který jako jediný věděl, co zdejší rostliny potřebují…

Může-li mít vypravěč našeho příběhu ruce a nohy, potom právě vylezl na strom a uvelebil se v jeho koruně. Má jeden oblíbený, ve zplanělém zámeckém sadu, jenž právě očekává návrat svého majitele. Pošle ho tam vypravěč již dnes? Rozhodne se konečně? Nevrlý tvor, vládnoucí nad těmi, jež proměnil ve své postavy, dřepí na oloupané kůře nejsilnější větve, nohy svěšené dolů, zvesela jimi komíhá sem a tam. Tváří se nerozhodně, v očích mu však hrají jiskry zaujetí. Kručí mu v břiše a začíná se potit, proto pomyslí na vítr. Milovaný vítr. Opravdu stačí jen myšlenka, nikoliv slovo vyřčené nahlas nebo napsané na papír, a čerstvý poryv mu projede srstí na zádech. Větve kolem se mírně rozhoupou. To mu dělá radost. Dobrodružství. Na první pohled náhoda, ve skutečnosti rozmařilost. Jeho nápady, nudně šedivé jako pověšené prádlo schnoucí mezi paneláky, anebo fantaskní, které ostýchavé posluchače stranící se experimentálních barev spíše znejistí. Možná si nechá fouknout vítr přímo do příběhu. Zvedne hromadu spadaného listí a roztočí ji nad hlavami malých dětí. Představuje si stránky své jediné knihy, jak je poskládá a které nakonec vytrhne. Protože všechny tam nebudou, ničit se musí, to si ujít nenechá. Fragment jako vítězství. Jako ta zvláštní věc vzadu na zádech. Lze ji podrbat o kmen, rozedřít do krve, a pořád tam je. Vyprávět od začátku se mu nechce. Raději kousne do části předposlední, kterou dobře zná ze svého hladového nyní. Nazve ji Příjezd. Anebo Návrat. Zaryje černé nehty do jabloňového dřeva, zakloní hlavu a zabublá. Nemá rád malé děti. Raději poslouchat ryčení prasat v chlívě než to protivné koktavé dětství z jejich osmdesátých let. Nervózní vševědoucí věc na stromě je vybíravá, sobecká i zlá a zrovna teď ji zajímá jen to, co si povídají dospělí bratři v otlučené dodávce. V ní už je totiž dětem tohoto příběhu čtyřicet a rozhodli se vrátit, přijedou přímo sem!

Vnitřní uspořádání lidského těla se v mnohém podobá uspořádání těla vykrmeného vepře. Kdo z vás rozezná srdce zabitého prasete od toho svého? Víte, že své první chirurgické řezy zkoušejí budoucí lékaři na jatkách? Prasata, prasata, prasata! Proč ho zajímají hlavně ona?! Kdyby seskočil dolů, proběhl ojíněnou trávou k obrovské hromadě tlející země a začal hrabat, zajisté by nejeden pazneht v hloubce našel a svému divákovi ukázal. Jenže on oplývá lakotou téměř lidskou. Bájný pěvec měl nejlepší učitele v oboru záludných vlastností, nakazil se přímo od svých pozemských hrdinů. Je vytrvalým sběratelem prasečích končetin, ale neukáže je nikomu. Dostává je darem. Na uklidněnou, aby vydržel ve své neviditelné kůži sám se sebou.

A tak se ten, kdo dokáže vyprávět, na prastaré větvi dokonce postaví. Narovná hřbet, aby viděl do dálky. Přivolává si je zpět. Cestou je vystraší a trochu rozhádá, byl dlouho sám a nemůže se dočkat zlosti v opravdových hlasech. Čím více se přibližují, tím pevněji může držet opratě kolem jejich hlav. Vítr! Dnes musí pořádně foukat! Studený proudící vzduch slyší všechno.

Návrat

(květen 2011)

„Nikdy nepřijedou včas.“

Bára je protivná už od rána. Má sto chutí posadit se na chodník vedle kufru, ale zem je studená a bolí ji břicho. Fouká ledový vítr a z mraků, které nad město nahnal, začne každou chvíli pršet.

„Zavoláš mu teda?“ vyjede na Jáchyma zbytečně ostře.

„Je to jen pět minut.“ Jáchym stojí zády k ní. Sleduje svůj telefon a výpadovku vedle benzínové pumpy, u které čekají na odvoz. Minuty ubíhají. Byli tu s předstihem, ten se ale započítává do čekání jen jim. Otlučené dodávce, jež v řadě přijíždějících vozidel stále chybí, nikoliv.

Jáchym se otočí ke své ženě. Bára mlčí, ale on stejně ví, co se jí honí hlavou. Bez auta tu teď trčí kvůli němu. Trapně se povezou na zadních sedadlech pracovního vozu jeho nespolehlivého bratra. Na Běstviny. Není co dodat.

„Tak mám dojít pro kafe?“ Jáchym si všiml, že se Bára třese. Ona zavrtí hlavou. Jak by asi kupoval kafe s rukou v sádře? Musela by jít s kufrem i ona a udělat to za něj. Jako všechno v posledních dnech. Nebo spíš v posledních letech? Navíc kafe za padesát korun, dokáže tohle Jáchym skousnout?

„Hele,“ ukáže Bára na příjezdovou cestu a v břiše ji sevře křeč. Už jedou. Vítkovo auto nejde přehlédnout. Staré a obrovské a obvykle plné zbytečných krámů. Jako nostalgická obluda nakrmená vším možným z dávných časů, polepená samolepkami a počmáraná podpisy fanoušků a dlouhovlasých hudebních kolegů. Největším překvapením dnešního rána však nebudou svérázná zavazadla, ale dívka sedící vedle řidiče.

„Tak jak,“ kývne Vítek, když vystoupí z auta a vítá se s příbuznými. Jáchym mladšího bratra zdravou rukou zlehka obejme. Bára se trochu zdráhá, ale vzápětí taky dostane pusu na tvář. Začervená se a raději uhne pohledem. Vítek má kruhy pod očima, polkne ještě myšlenku. A vlasy rozdrbané zase jako malý kluk. Za Vítkem stojí jeho dívka, která je sice připravená podat ruku, nakonec ale jen zamává.

„Miu znáte?“

„Známe,“ prohlásí manželé současně. Oba si vybaví její sporé oblečení, jež měla na sobě ten večer, kdy jim byla představena. Když se pak svlékla úplně, z kulturní akce odešli. Oba jsou nyní překvapeni, že je tahle dvojice pořád spolu.

„Dáme ještě kafe?“ obejme Vítek Miu kolem ramen, ale na odpověď nečeká. Naloží dozadu Jáchymovy kufry a odběhne pryč. Zbytek posádky se zatím usazuje ve vozidle a obává se trapného ticha, které už klíčí u stropu a slézá k nim po stěnách jako pavouk.

„Takže ty jedeš s Vítkem…“ Bára má sucho v puse. Opravdu s ní celou tu dobu zůstal?

„Co jsi p-provedla, že musíš taky?“ dodává Jáchym.

„Co bych prováděla…“ Mia se nechápavě usměje. „Těším se.“

„Na co, prosím tě?“ vyjede Bára zbytečně ostře. Jáchym jí položí zdravou ruku na koleno.

„Na všechno. Potřebujeme změnu, budeme na Běstvinách chvíli bydlet.“

Manželé Křížovi se na sebe podívají.

„Na Běstvinách se ale nedá bydlet, to snad víš?“ zeptá se Jáchym. Doposud byla nevrlá jen jeho žena. Teď začíná být rozčarovaný i on. Cíl jejich společné cesty je předem daný a žádná hloupoučká striptérka z baru ho nebude narušovat.

„To se uvidí…“ řekne Mia téměř pro sebe a opře se o sedadlo. Dozadu už se dívat nebude.

„To se neuvidí, to už se ví,“ řekne Bára. Jáchym ji vezme za ruku. Ona se zhluboka nadechne. Co jim to tu ta holka vykládá! Za týden už budou vyklizené Běstviny na prodej, jednoduchý plán s jednoduchým výsledkem, šmytec.

Konečně se do auta vrací Vítek. Nese dva horké kelímky. Jeden podá Mie, druhý opatrně pošle dozadu. Bára je překvapená. Milé gesto. Kafe si zahanbeně převezme a poděkuje.

„Bolí to?“ zeptá se Vítek bratra, zatímco si zapíná pás.

„Ruka ani ne. Ale žebra.“

„A záda,“ dodá Bára.

„Měl jsi štěstí…“ prohlásí Mia, ale dozadu se na ně neotočí.

Bára si opatrně usrkne z otvoru v kelímku a na moment zavře oči. Vždyť nemusí té holce odpovídat. Nemusí se s ní vůbec bavit. Přijedou, vyřídí, co potřebují, a pak už se třeba nepotkají.

Vítek nastartuje. Vyrážejí. Jáchymovi kručí v žaludku, nedokázal ráno nic sníst. Nikdy nejí, když má někam jet. Když sám řídí, soustředí se na cestu a nervozita se dá zvládnout. Když se veze, je to pekelné. Jenže kdy zase bude řídit sám? Bára mu nabídne kafe, Jáchym zaváhá. Musí si vsugerovat, že o nic nejde. Je tu s rodinou, Vítek pojede opatrně, ne příliš blízko kraje, a kdykoliv bude zapotřebí, zastaví mu. Nic jim, kromě toho, že se s každým kilometrem přibližují k Běstvinám, nehrozí. Jáchym Kříž si zdravou rukou pomalu vezme nabízený kelímek, pak si spálí jazyk i horní patro a jeho mozek tak na moment obrátí pozornost jinam.

Před pár dny jsem nechal uhodit do sousedního stromu blesk. Seschlá švestka, provrtaná vosími hnízdy, shořela, a tak mám mnohem lepší výhled do kraje. Smrtelník by neviděl nic, vrcholky stromů by ho neudržely. Vyhládlá bytost jako já však rentgenuje lesy a daleká pole a užívá si svou moc. Z blížící se dodávky mě začíná nepříjemně brnět tělo. Jako bych i já byl člověkem a bál se s nimi potkat. Jsou celí mí, ale rád je nemám. Jeden z nich je nebezpečný. Odmalička dokáže zatnout zuby a vyklouznout z utažených souřadnic přesně daných kapitol. To by se nelíbilo žádnému tvůrci. Už mi ji veze, rozesměju se spokojeně do větví. Ona bude mým kořením. Plná chuti a vášně, jež udrží hladinu přežití nezčeřenou další desítky let. Ale jedno po druhém. Oni se vracejí… jenže kam vlastně? Na mapě existuje mnoho míst připomínajících konec světa. Hrůza a děs a běs. Co si tu vlastně počnou? Čím je připoutám do doby, než bude sousto připravené na skus?

Chlupatý neřád seskočí ze stromu do trávy a peláší zahradou pryč. Kvíká, až se ptáci plaší, a od kopýtek mu lítá jinovatka do stran. Chvátá dozadu ke zdi, na zámecký kompost, po své pomyslně vyšlapané pěšině. Rozbíhá se a skáče proti hromadě země, která je dnes na jeho přání měkká. Rozhrnuje rukama zem nasvícenou ranním sluncem, nohama se zapírá… pořádně se nadechne a pak se zaboří hlavou co nejhlouběji… Vrčí jako ztracené mládě, ale v zámeckém parku to nikdo neuslyší. Jenom zdejší zem jako by zaduněla v odpověď. Otřásá se v základech, protože hluboko mezi kořeny rostlin se proplétá netrpělivý červ. Ať jsou teď dětmi! A ať jsou dětmi dlouho! Dokud se nezačne ze všech vrstev čerstvě vyhozeného materiálu kouřit. Tvor netvor nabere hlínu do tlamy a skousne. Pak saje všemožné šťávy, ale je toho tady málo. Už dlouho tu nikdo nezanechal svou radost, strach nebo výčitku svědomí. V žaludku obrovského kompostu zakručí. Tak rád by začal odpařovat, přestože zatím toho nemá příliš…

Poprvé

(březen 1984)

Vítek

Vítek otevře oči. Chvíli mu trvá, než se zorientuje v prostoru. Nejspíš na chvilku usnul, protože pořád leží ve stejné poloze v hromadě spadaného listí. Ti tři museli odejít domů, teď je v lese sám. Dobře se ukryl, vůbec si ho nevšimli. Smráká se a s šerem se mu do vlasů snáší studené vlhko. Chlapec se posadí a rozhlédne. Nikde nikdo, jen nehybné hladké kmeny starých buků. Vstane a protáhne si nohy, škrábe ho celé tělo a v hlavě se mu stále opakují poslední věty z bratrovy vznikající encyklopedie. Modrou krev mají pouze králové. A hlemýždi. Hlemýždě tam Jáchym připsal jen tužkou. Zatím si totiž nebyl jistý. Stáli s tou copatou holkou a zrzavým klukem vzadu u probořené kamenné zdi a navzájem se strkali. Neměli odvahu to udělat. Přitom po dešti se kameny leskly šnečími stopami. Několik malých páskovek by šlo nachytat v břečťanovém listí a na nich se to může vyzkoušet. Jenže páskovka není hlemýžď, nebylo by to přesné. Nikdo z dohadujících se třeťáků netušil, že malý Vítek je zahrabaný opodál a jejich vědecký pokus sleduje. Kdyby se prozradil, hnali by ho. Tyhle věci nejsou pro malý.

Modrá krev je pěkná blbost! křičel ten zrzavý kluk, jako by o tom mohl rozhodovat. Neměl na Běstvinách co dělat. Nikdo z Jáchymovy třídy nemá v oboře být, proč je sem rodiče taky brali! A ví vůbec dědeček, že se stará zeď na dvou místech provalila, a do lesa tak můžou proniknout vetřelci?

Nakonec to byl sám Jáchym, kdo důležitě zvedl kámen z poškozené hradby a s přivřenýma očima jím nešikovně mrštil o druhý. Nebylo na tom nic zvláštního. Zrzavý kluk s copatou holkou si znechuceně prohlédli nicneříkající výsledek (páskovka není hlemýžď) a Jáchym ponechal svůj záznam o modré krvi pouze tužkou. Až si bude stoprocentně jistý, co vlastně protéká šnečím tělem, přepíše to plnicím perem. Jeho encyklopedie bude obsahovat všechno důležité. Už má skoro sto hesel. Vkládá je postupně na jednotlivých papírech do tvrdých desek, v abecedním pořadí. Vítek se ve velkých číslech nevyzná, ale bratrovo dílo s hrbolatým číslem1. je hodně tlusté.

Vítek Kříž jde k rozbité zdi. Přemýšlí o dědečkovi, kterého nečekaně navštívili. Běstviny jsou až na konci světa, proto se k němu nejezdí, říkal táta. Dneska to ale bylo jinak. Děda je prý hlavní hlídač pozemků. Je to král a má modrou krev. Vítek je princ. Jáchym se po obědě škrábl pilkou do lýtka a hned potom připsal do encyklopedie kůži a kost a heslo krev rozšířil o několik dalších příkladů. Přečíst to nedal nikomu. Ječí, když mu někdo jeho sešit bere. Vítkovi bude brzy sedm a na podzim taky půjde do školy. Vloni ho nevzali, protože u zápisu nemluvil. Pak se z toho neustálého porovnávání a měření rozbrečel. Taky už přece umí psát! Jenže mu prý nepadají zuby. Otevírali mu pusu dokořán, až mu praskl koutek, posouvali si brýle na nose, vrtěli hlavami, nepůjde to, tenhle prcek má času dost. Neumí ani v klidu stát. Křížil nohy, chtělo se mu čůrat. Jazykem vší silou tlačil na dolní řadu zubů, třeba jim jeden vyplivne přímo na stůl. Nejde to, není jako jeho bratr. O měsíc později měl dásně děravé, ale nikoho z dospělých to nezajímalo. Pravou jedničku dole spolkl ve spánku, takže připravená krabička od sirek zůstala prázdná. Ta Jáchymova chrastila celou hrstičkou mléčných úlovků.

Na podzim už Vítek do školy půjde, naučí se dobře psát, encyklopedii Jáchymovi ukradne a opraví ji. Modrou krev mají pouze králové. A hlemýždi. Těch bývá v břečťanu nespočet, jen se musí umět hledat. Vítek si kleká a šátrá rukou v mokré tmě. Ze studených listů vypadne několik bělavých hlemýždích ulit. Proč jsou některé ještě zalepené, přece už nemrzne. Nechtějí se probudit? Jsou uvnitř vůbec? Nebo zmrzli? Vyschli? Možná ani žádnou krev nemají, přemýšlí chlapec a píchá klacíkem do zaslepeného vchodu ulity. Šnek je jenom matlavý sliz uvnitř tvrdé, šupinaté nohy se čtyřmi tykadly. Nahé, odkryté maso, co se pomalu přesunuje a kdykoliv na něj může někdo šlápnout. Kluk nad tím dumá celé odpoledne. Zkontroloval všechny rozmáčklé šneky (celkem dva) na dvoře. Žádná krev. Ani červená, ani modrá. Jenom zaschlá tmavá kaše plná střepů z rozdrcených schránek. Vítkovi se pořád vybavuje, jak hadřík, se kterým čistil děda Jáchymovi poraněnou nohu, začal prosakovat. Normálně červeně. Možná že Jáchym není jeho bratr, není to žádný princ. Možná ten vychytralec ani do jejich rodiny nepatří.

Chlapec zvedne ruku do výšky a vyhrne si rukáv vytahaného hnědého svetru. Ve zbytcích denního světla, které proniká skrz větve, si prohlíží svou bledou kůži, pod níž se rýsují žíly naběhlé modrou krví. U zápěstí se větví a rozbíhají se skrz dlaň do jednotlivých prstů. Dole se noří hlouběji do masa a přestávají být vidět. Vedou celým jeho tělem, skrz naskrz ho křižují a promodrávají. Vítek se rozrušeně sehne a vyhrne si pravou nohavici kamaší. Na koleni má čerstvou modřinu se škrábancem uprostřed. Je veliká a on se jí lehce dotkne prstem. Naražené místo je mírně nateklé a pulzuje modrofialovým teplem. To se mu pokaždé, když upadne na beton, rozlije pod kůží takové množství modré barvy? Co když to na něm někdo pozná? Děda je král a já jsem princ. Vyhodili ten hadřík do koše a Vítek se na něj pak došel tajně podívat. Pro jistotu.

Kluk vybere hlemýždě střední velikosti. Menších je mu líto a na ty obrovské si netroufne. Tenhle bude nejlepší, toho obětuje. Má tmavší ulitu a už je rozlepený. Vítek přejede klacíkem po dlouhé plží noze, která se pohotově nasouvá zpátky do ulity a vypouští u toho průhledný sliz. Neboj se, zašeptá k němu. Udělám to rychle. Bez meškání, ne jako Jáchym. Ten byl líný opravdového hlemýždě najít a pak se skoro nestrefil, jenom toho maličkého šneka poranil. Praskla jen ulita, nikoliv tělo. Modrá krev ale proudí až vevnitř a nesmí být zaměňována s bílým hlenem. Dostat se k modré krvi musí zabolet. Chce to odvahu, sílu a přesnou trefu.

Vítek položí hlemýždě na plochý kámen, vezme druhý ostřejší a z krátké vzdálenosti do jeho ulity vší silou udeří. Šnek praskne. Střepy se zaryjí do jeho slizké nohy a mírně to zabublá. Chlapec zatne zuby a bouchne ještě jednou, tentokrát pomaleji a přesněji. Podaří se to, je šikovný. Kolem otevřeného šnečího těla houstne tma. Vítek mhouří oči, klečí, jak nejblíže to jde, a pozorně se dívá. Srdce mu buší ve spáncích a prsty se trochu třesou. Modřina na noze bolí, jak nevědomky zarývá kolena do země. Je tak blízko. Kdyby se ještě trochu nahnul, dotkl by se kamenné zdi nosem. Vysvlečené tělo umírajícího plže se pomalu protáčí a z několika smrtelných prasklin vypouští všechno, čeho je schopné. Je to husté a modré. Zářivě modré, projasňující lesní šero jako čerstvě nasvícený démant.

Kluk brečí. Radostí, strachem i výčitkou svědomí. Ulevilo se mu, protože si potvrdil důležitou věc, a úplně sám. Zároveň cítí, že provedl cosi zlého. Teď by si měl pospíšit domů, než se po něm začnou shánět. Přichází noc a les začíná vyluzovat zvuky. Šneka tady ale nemůže takhle nechat. Je to důkaz pravdy, ale i jeho provinění. Navíc se pořád svíjí. Kdy už to skončí? Úder byl prudký a přesný, tak proč se tykadlo znovu vysouvá z probořeného těla? Vítek nechce, aby ho zvíře vidělo. Píchne do bývalé šnečí hlavy klacíkem, aby ji varoval. Ať zůstane tam, kde je, hezky svinutá uvnitř. Ať se nedívá, ať nic neříká, ať už se modrá krev konečně přestane hýbat! Stromy mezitím obaluje tma, která zavírá cestu zpátky. Rodiče už ho určitě vyhlížejí, protože je čas z Běstvin odjet.

Vítek si utře nos do rukávu a opatrně si prohlíží díru ve zdi. Je to místo, kam nedosahuje břečťan, a proto není zpevněné. Písek se z mezer mezi kameny drolí ven. Jde ho nabrat do dlaně a z praskliny vyhrabat další kamínky. Vítek oběma rukama vyviklá ve zdi hlubokou mezeru a pak se zadívá na šneka. Dokáže ho přenést vcelku? A může se dotknout toho modrého? Nespálí si studenou září ruku? Možná by mohl použít jako podložku odloupnutou kůru stromu nebo plochý kámen… Pachatel váhá, vzduch kolem studí. Pak rychle popadne rozdrceného plže a otočí se k připravenému otvoru. Hodí ho tam. V dlani mu zůstane lepkavý modrý sliz. Znechuceně máchne rukou, chce to z kůže setřít. Ještě dlouho to ale nepůjde. Celou cestu zpátky poběží. A i přes svou rychlost se bude shýbat a svítící dlaň otírat o mech a suchou trávu, bude kašlat a naříkat, ale modré skvrny v dlani se nezbaví. Stejně tak obrazu vlhkého svíjejícího se šneka, jak se na něj v díře nabalují zrnka písku, větvičky a listí. Jak ho přikrývá tíha kamení. Chtělo to trochu vody, aby zeď lépe držela a chlapec svůj hrůzný čin zakryl dokonaleji. Tohle je poprvé, co někomu vyhloubil hrob. A poprvé, co upevnil hranice temného království. Pokládal jeden kámen za druhým a hrnul na ně zbytky písku a štěrku, které se mu podařilo nabrat.

Za pár hodin bude ve školce zamyšleně dřepět v rohu pískoviště mezi stejně starými dětmi, sítkem bude rozdělovat písek na hladký a hrubý a oba dva pak nechá propadávat skrz své polosevřené dlaně. Zrnka se budou sypat z hromádky na hromádku, stále dokola, nabrat, pustit, nabrat. Pak začne předškolák Vítek Kříž ze třetí skupiny kopat nohama. Brní ho stehna a lýtka a píchá v chodidlech. Něco se mu děje v těle, nejde to popsat ani snést. Musí do něčeho kopnout. Dostat ten pocit z končetin pryč. Chlapec zoufale ječí. Učitelka už je u něj, myslí si, že ho něco píchlo, s teplem tradičně vylézá i hmyz. Pohotově mu prohlíží ruce a nohy, žihadlo musí ven. Kolem dokola však žádná včela, dítě nekřičí kvůli bodnutí. Křičí vidinou zazděného šneka a vibrující touhou vrátit se na to daleké místo zpět.

Jáchym

Jáchym jde s maminkou k lékaři na preventivní prohlídku, Vítek musí s nimi. V ordinaci se starší bratr neochotně svléká do trenýrek a stoupá si na váhu, robustní zdravotní sestra posunuje beze slov závaží. Doktor Lochmann, starý pán s dlouhými vousy na bradě, si něco zapisuje do karty a usmívá se. Jáchyma vždycky rád vidí, už od batolete vykazuje chlapec známky geniality a je fascinující sledovat vývoj jeho osobnosti. Kdo by to byl řekl, že se v rodině Křížových něco takového objeví. Je to malý zázrak, talent na vědu! Hlavně aby nebyl promarněn… Nebylo by to v jejich malém, zapadlém městě poprvé.

Jáchym si střídavě zakrývá jedno a druhé oko a určuje písmena, na která sestra ukazuje. Každé druhé má špatně a spodní řadu jenom hádá. Zraková vada od minula pokročila a bez brýlí se to již neobejde. Neměl bys číst potmě, kazíš si oči. Maminka souhlasně pokyvuje hlavou, snaží se na kluky dohlížet, ale je to těžké, už druhý měsíc je v krámě úplně sama. Doktor Lochmann projede Jáchymovi rukou ve vlasech, on sám prý také dostal brýle v devíti, a nebyl to konec světa. Stydlivý pacient se hrbí, obléká si nátělník a pak rolák. Malý Vítek se mezitím schovává za těžkým závěsem u dveří, který mu připomíná plášť králů. Může se do něj celý zahalit, roztáhnout ruce a plout noční oblohou. Potom se rozkašle, královský hábit je plný prachu, zřejmě ho dlouho nikdo neroztáhl. Tak dost, polez ven! Matčin pohled je nečekaně přísný. Teď jsi na řadě ty! Já? Překvapení ve velkých modrých očích. Vždyť já jsem jenom doprovod.

„Zase byl mimo, nevím, co s tím…“ slyší Vítek maminčin hlas. Její ruka pevně svírá tu jeho a vede ho směrem k Lochmannovu otočnému křeslu.

„Tak co s vámi, pane králi?“ usměje se doktor a přitáhne si chlapce blíž. „Pořád nám usínáte za bílého dne?“

Mladší z bratrů krčí rameny. Donedávna všichni chtěli, aby po obědě nejméně hodinu a půl spal. Ve školce dokonce rozdávají tresty, když se v posteli pohnete, a velká ručička ještě není na dvanáctce. A najednou je spaní přes den nemoc? Lochmann Vítka prohlíží. Důkladněji než předtím Jáchyma. Mamince buší srdce. Má dojem, že to musí všichni slyšet. Stejně tak každé její polknutí. Starý pán se ale nepřestává usmívat. Nevidí před sebou nic, co by nebylo v normě. Jestli je někde poblíž problém, možná se vůbec netýká dětí.

„Ještě zkontrolujeme krev. Přijdete ráno nalačno. Je to jen pro jistotu.“

Doktorův pohled je srdečný, Vítek mu důvěřuje. Ten pán se o něj opravdu zajímá. Poslouchá ho, nepospíchá, přestože starší bratr již v čekárně listuje zapůjčenou knihou. Vítkovi se naopak z ordinace nechce. Konečně se dostal za závěs, do bezpečného světa, kde je dost pozornosti i pro něj. Možná kdyby zůstal s doktorem Lochmannem sám, prozradil by mu tajemství. Jak se za bílého dne přenést do jiného světa. Jenže je tu s nimi sestra a maminka, obě uši nastražené, starost v očích. Ty to nepochopí. Chtějí mu napsat léky. Veliké bílé tablety, které nepůjde spolknout. Už teď cítí hořký tlak v krku, když se to nezapije dost. Je zklamaný, že ho posílají za bratrem na chodbu. Uvnitř s doktorem má zůstat jenom matka. Vítek čeká na lavici vedle zaraženého Jáchyma. Ten vrtí hlavou a zkušebně si při čtení oddaluje a zase přibližuje knihu od očí. Nejspíš se mu na diagnostikované oční vadě něco nezdá. Opravdu musí nosit brýle? Bude vypadat jako moucha a ve škole se mu budou smát. Barča s Ríšou možná taky.

V čekárně panuje nepříjemné žluté šero. Dveře ordinace jsou dlouho zavřené. Je pozdě odpoledne a Křížovi přišli poslední. Na zdi visí několik plakátů. Reklama na sirup proti kašli, na dětský sunar a pak průřez lidským tělem. Jáchym ho zná nazpaměť, ale Vítek je z něho u vytržení. Ještě nikdy si toho nevšiml. Musí vstát z lavice a dojít k protější zdi. Vyleze na dřevěnou židličku, aby byl nákresu tepenno-žilního řečiště co nejblíže. Průhledná lidská bytost naproti němu zlehka roztahuje paže. Jednu její polovinu křižuje spletenec červených žilek. Ta druhá je tvořena stejným počtem čar, nikoliv však rudých, nýbrž modrých. Takže je to pravda! I doktoři připouštějí, že polovina lidí je jiných. Normálním teče červená, když se škrábnou pilkou. Těm ostatním žíly září modrým světlem. Vítek se zhluboka nadechne. Takový složitý propletenec v těle, kdo tohle dokázal nakreslit? A jak věděl, že je to právě takhle? Postava na plátně se dívá tak klidně, a přitom je to poloviční král! Oči má zalité blankytně modrou barvou, podobně jako Vítek.

„Tak kluci, můžeme domů,“ obléká si maminka kabát a trochu posmrkává. To v ordinaci brečela? Taky ji něco bolí? Doktor Lochmann se však opírá o futra dveří a nepřestává se usmívat, tentokrát na maminku. Máte krásné děti, Jindřiško. Nemějte o ně tolik strach. Vítek seskočí ze židle. Jáchym děkuje za půjčenou knihu, brzy ji vrátí. Lochmann na ně mává a ať se mu Jáchym přijde v nových brýlích ukázat. Taky bych zase přišel, pomyslí si ten mladší. Chce si to na zdi zase prohlédnout. Nejraději by plakát tajně sundal a odnesl si ho domů, ale to by spáchal druhý zločin v řádu několika dní. Zavřeli by ho do vězení jako toho chlapa u nich v přízemí paneláku, co prosekal dveře kolárny a ukradl čtyři jízdní kola. Kdo krade, do pekla se po briketách hrabe. Obraz s modrou krví musí zůstat tady na zdi.

Maminka

„Všechno tohle Vítek namaloval,“ ukazuje učitelka zaražené Jindřišce Křížové v kanceláři mateřské školy výkresy rozložené po širokém stole.

„Neviděl něco v televizi? Něco nevhodného?“

„Nevhodného?“ Vítkova maminka přemýšlí. Pohledem sjíždí pomalované čtvrtky a začíná rudnout.

„Otřesné!“ rozhodí učitelka rukama nad hrůznými výtvarnými výjevy. Vítek rozryl modrou pastelkou primitivně nakreslené postavičky, kterým jdou ruce rovnou z hlavy, přestože jim tolikrát opakovali, že lidská figura musí mít i krk. Ze všech těchhle teče spousta modré barvy. Ostatní děti začaly Vítka napodobovat.

„Váš syn je nezvladatelný.“

„Zase maloval levou?“

„Jakou maluje rukou, to už je jedno, to ho přeučí ve škole. Jde o tu neposlušnost. Ignoruje nás! Vždyť je to, jako když máme ve třídě zvíře. Křičí, pere se. Bezdůvodně kope do zdí i do dětí. Nerespektuje žádná pravidla. Dělá tohle i doma?“

Paní Křížová neví, co odpovědět. Její mladší syn je živější než ten starší, ale agresivního ho nezná.

„Neplní úkoly. Neuklízí. Když na něj voláme, nereaguje a něco si mumlá pro sebe.“

„On si často vystačí sám. Je to spíš snílek…“

„Ale nás už to přestalo bavit. Nechci vidět, co bude na podzim ve škole,“ neudrží se učitelka. Že na něho dneska vzala rákosku, to Křížové zamlčí. I to, jak pak obrátil oči v sloup a omdlel.

„Doktor říkal, že kluci mají bujnou fantazii. A že se nesmí nudit.“

„Myslíte, že se děti u nás nudí?“ zvedne učitelka obočí.

„Jen jsem chtěla říct, že to Vítek nemá snadný. Snaží se dohonit bratra, už se nemůže dočkat školy… nejradši by chodil tam.“

Už aby tam byl, projede hlavou učitelce. Mít další rok ve třídě mladšího Kříže by bylo nad její síly. Někdy se na ni ten kluk dívá tak, až má z něho strach. V tom pohledu je výsměch.

„Dneska našel na zahradě hřebík. Poškrábal tři děti. Schválně. A já to teď musím vysvětlit rodičům. Těm dětem tekla krev.“

„To nemohlo být schválně. Proč by to dělal?“

„Udělejte si na něho čas a zeptejte se ho.“ Poslední slova zdůrazní učitelka víc, než je nutné. Křížové se leskne čelo. Neumí oponovat. S Vítkem by promluvit měla, už dlouho si spolu nepohráli. Veškerou pozornost upřeli v poslední době na Jáchyma, který se ve škole chystá přeskočit ročník, a Vítek jako by ani nebyl.

„Promluvíme s ním. Už se to nebude opakovat,“ pokusí se maminka usmát. Učitelka přikývne, ale myslí si své. Tohle říkají všichni rodiče. Ale opakuje se to donekonečna. Jediným řešením potíží je dostat problémové dítě ze školky pryč. Dál mezi starší děti, kde se to na nějakou dobu schová.

„Nevybitým dětem pomáhá změna prostředí. Na čerstvém vzduchu se lépe soustředí. Vítek by měl jet k dědovi,“ odváží se učitelka k riskantnímu kroku. Jindřiška překvapeně vzhlédne.

„Nemluví o ničem jiném. Tedy když vůbec normálně mluví. Jeho dědeček je prý hlídač nějakého lesa a on mu chce pomáhat. Vypadal nadšeně, když o lese mluvil. Velmi nadšeně.“

„Promyslíme to,“ chystá se Křížová rozhovor ukončit. Syn na ni čeká v šatně. Určitě už má oblečenou bundu a potí se. Naposledy se podívá na rozložené výkresy. Tenhle je dobrý, pomyslí si pro sebe. Jedná se o znázornění lidského těla. Až na ty otvory v obličeji, kterými proudí modrá tekutina ven, je to skoro jako ilustrace z učebnice anatomie.

Táta

Dneska jde táta moc rychle. Táhne káru se dvěma naplněnými plynovými bombami a neotáčí se. Vítek na něho zavolá, nemůže dýchat a před očima se mu míhá šedivý chodník.

„Přidej trochu, máma chce vařit!“

Tak přece jen o něm ví, nezapomněl na něj.

„Píchá mě v boku…“

Kdyby měl Vítek více síly, rozběhl by se a skočil by tátovi na záda. Škrtil by ho svýma drobnýma rukama, aby si ten člověk uvědomil, že on šel celou dobu s ním! Proč mu nedovolil nasednout do káry a cestou tam, když jsou modré bomby na plyn ještě prázdné, se popovézt? On nedokáže chodit rychle jako naštvaní dospělí!

Petrovice jsou suché a plné prachu a nahromaděného štěrku po okrajích silnic, paprsky nízkého slunce bodají chodce do očí. Táta má skloněnou hlavu. Choulí se do sebe, schovaný ve vaťáku a s cigaretou v puse nervózně pospíchá domů. Kouří, i když veze plyn. Kdyby tak věděl, že má doma malého vraha. Kdykoliv se Vítek podívá na svou dlaň, spatří šnečí podpis z Běstvin a sevře ho u srdce. Jak teď asi hlemýžď vypadá? A je tam pořád? Nevyhrabal ho někdo? Třeba pták se špičatým zobákem, který si sedá na zeď a cítí modrou krev na hony daleko?

Kluk odevzdaně pokračuje v chůzi, tváře mu hoří. Má puchýře na patách a nejraději by si zimní boty po Jáchymovi zul a pak je zul a někam odkopl. Už chce být doma. Nebo nechce být doma. Chce být v lese, kde je všechno kypré a vlhké a kde se dobře dýchá. Ve snech se může ke kamenné zdi kdykoliv vrátit. Není vůbec těžké odlepit se a vzlétnout. Teď to ale nejde, počká do večera a pak vyrazí. Do barevných snů, ve kterých hraje hudba. Mezi kmeny stromů a pukliny balvanů, mezi pichlavé keře, roští a rozlezlý zámecký břečťan. Nebude se tomu bránit. Nebude brzdit, dobrovolně se zatočí a poběží. Potřebuje se rozkutálet do všech stran, zhluboka dýchat a poslouchat, co mu chce šnek říct. Celou dobu na Vítka mluví. Láká ho, protože má pro něj zprávu. Výčitku, nebo rozsudek? Přijde trest? Něco hluboko pod zemí vydává škrábavé zvuky, až se zeď obory třese a ze škvír mezi kameny se drolí čerstvý písek.

Vítek se ožene a sáhne si za krk. Pořád má výstřih plný suchého bukového listí, škrábe to na zádech a šustí. Skrčenou rukou tam složitě zašátrá, ale už je to pryč. Je to dávno pryč. A z toho plyne nepohodlí v duši. Napětí a brnění nohou, nečekaný jekot a potřeba vší silou kopnout. Nejde to nijak přečkat nebo myslet na něco jiného. Běstviny. Běs-tvi-ny. Hrůza a děs a běs. Šedivé šmouhy před očima. Chodník. Sucho. Prach. Kamínky v botách a krev na ponožce přilepené k rozedrané patě. Jakou bude mít barvu? Stejnou jako ta ve zkumavce po ranním odběru nalačno? Nikdo nic neříkal. Nikdo na to vůbec nic neříkal! Copak je normální odebírat dětem z rukou inkoust? Dali mu náplast a obrázek na vymalování, výsledky budou za pár dní.

Táta zahodí dokouřenou cigaretu a otočí se. Zastaví a na Vítka konečně počká. Chlapec se odevzdaně přibližuje a dlaní si tlačí na místo v boku, kde ho píchá. Už jsou skoro doma, čeká je večeře. Škrtne se sirkou nad plynovým vařičem, vzplane modrý ohýnek, bledý a horký, plný života. Otevřená rána, do které se nikdy nesmí sahat. Jáchym prostře stůl. Vítku, ber si tu lžíci do pravé ruky! Kluk otráveně vzdychne, ale poslechne. Přehodí si příbor z ruky do ruky, přece nebude levák. Levák, všivák, podvraťák! Tak ti budou říkat, když si nedáš pozor! U jídla je nakonec veselo, Jáchym si nasazuje nové brýle. Připomíná mouchu, ale zatím mu to nevadí, takže dělá vtipy a na všechny zvětšeně mrká. Maminka se usmívá. K večeři mají hrášek z velké konzervy ohřátý s nakrájeným párkem. V talíři je naštěstí víc hrášku než párku, hrášek z konzervy Vítkovi chutná, párek rád nemá. Nakonec ho po něm dojídá táta, kterému maso věčně chybí. Po večeři se nejspíš sebere a půjde do hospody hrát na basu. Objedná si pivo a nakonec i guláš s knedlíkem. Kvůli kouři tam nebude vidět na krok a jejich hudby se opět chytí odér smažených řízků a levných cigaret. Hnusný hospodský smrad, který nepůjde vyprat ani napotřetí. Maminka teď všechno pere v ruce, minulý měsíc se rozbila pračka a opravit ji už nejde. Novou zatím do prodejny nepřivezli. Křížovi si sice šetřili na ojeté auto, ale to se teď zase odsouvá dál.

„Už příští týden, jarní prázdniny!“ podívá se maminka na kluky. Jáchym přikývne, už ví, co bude dělat.

„Pojedete k dědovi,“ odsune táta prázdný talíř a protrhne se přehrada otázek. Vítek s plnou pusou hrachu radostně vyjekne, zmatený Jáchym odkládá brýle na stůl. Co to má znamenat, proč k němu pojedou, když už tam byli? Dříve tam nejezdili vůbec, a letos už podruhé?

„A-a-le proč? P-proč?“ Jáchym začne zadrhávat. Přemýšlí mu to rychleji, než je schopen vyslovovat.

„Budete na zahradě. A můžeš tam vymyslet spoustu nových hesel,“ pohladí maminka Jáchyma po hlavě. Ten se mračí. Je to daleko. Kdo je tam odveze? Urban už nikdy, protože pije, tak kdo?

„A-ale já ne-nechci!“

„Děda už se těší,“ zvýší táta hlas. Vstává od stolu, pryč z malé místnosti, kde se nedá dýchat.

„A to tam ne-nebudete s náma?“

„Já prázdniny nemám!“

„Nekřič na něj. Jáchyme, budeš tam mít vlastní pokoj!“ zachraňuje to Jindřiška. „Pomůžete dědovi. Jak jste sesbírali ty větve, moc mu to pomohlo.“

„Dědu bolí záda!“ potvrdí radostně Vítek a poprská stůl zelenými slupkami.

„Mami, on na mě plive!“

„Víťo!“

„Já nikam nejedu!“

„Je to domluvený!“ zakřičí táta z předsíně.

„O prázdninách mu-musím pomáhat v knihovně,“ Jáchymovi se začíná třást hlas.

„To ti neuteče!“ Teď už se Kříž zlobí. Nečekal, že by týden u jeho otce mohl být problém.

„Ale už se mnou po-počítaj! Ať jede Vítek s-sám! Já sbírat větve ne-ne-nechci.“ Jáchym začíná panikařit. Má na krajíčku a piští jako holka. Oni to myslí vážně. Minule to byl jeden den a doteď má na noze nezahojený strup. Svědí a on ho v noci škrábe. Ráno má pak pod nehty zaschlou krev.

„Pojedete oba!“

„Ni-kdy jsme tam ne-ne-jezdili a nemáme to tam rá-di!“

„Jáchyme, co to povídáš!“ Kdyby táta neměl obuté boty, vrátil by se ke stolu a dal by mu pohlavek. Jenže už boty má, i kabát a futrál s basou.

„Nemusel bys tam furt chodit!“ mění maminka téma.

„Platí nám za to.“

„Třicet korun!“

„A co mi kdo dá tady doma?“

Dohadování bývá stejné a nikdy netrvá dlouho. Jindřiška si pak chodí brzy lehnout. Je unavená, a když spí, nic ji netrápí. A ráno možná spatří na stole padesátikorunu. I dvacet by bylo dobrých, smotá je s ostatními bankovkami do ruličky a uloží do hrnečku s růžičkami, třetího zleva. Tam dává to, čím jim přilepšuje on. Zbytek peněz schovává jinde, aby se předešlo ztracení. Jen Jája ví, kam sáhnout, kdyby třeba začalo hořet a měli by rychle utéct. Na Jáchyma se maminka spolehnout může. Jemu nevadí dostávat speciální úkoly, i když na ně nikdy nedojde.

„Zeptám se Urbana, jestli nás odveze.“

Nejhorší tátova věta na rozloučenou, jakou může říct. Porušení slibu, že k sousedovi do auta už nesednou. Maminka rezignovaně přikývne. Pak tátovi pomáhá nasadit basu na ramena. Opilý Urban už v tu chvíli dřepí v hospodě u topení a má auto. Bouchnutí dveřmi. Těžké kroky na chodbě za zdí. Jáchym posmrkává. Rozhodli to bez něj.

Jindřiška sklízí ze stolu. Dobré zprávy se nečekaně změnily v opak. Její starší syn zase koktá. Copak by nemohl posbírat pár větví? Možná je geniální, ale pořád je taky dítě, které musí něco prožít i mimo zaprášenou knihovnu. Vždyť na Běstvinách to nebylo minule špatné. Vítek se sice ztratil, ale tchán nebyl zlý.

„Ty bulíš?“ plácne Vítek bratra do zad. Pořád v puse převaluje slupky od hrachu a prsty nevědomky zatíná v pěst. Takovou radost nejde vydržet, asi bude muset do něčeho kopnout.

„Zůstalo tam spoustu větví!“

„To ani náhodou!“

„Vítku, nedupej!“

Jenže Vítek dupe. A kope a paní Křížová poprvé vidí to, o čem mluvila učitelka ze školky. Tu sílu, kterou nejde v dětském tělíčku udržet.

„Vítku, uklidni se!“

„Musíme ty větve na-ře-zat!“ běhá kluk sem a tam. V jednu chvíli mu matka vstoupí do cesty a on narazí do jejích nohou a pak se rozesmátý zamotá do její zástěry. Ona ho pohladí. Minule od dědy dostal za sbírání větví deset korun. Nikomu to neřekl, bylo to tajné. Co asi dostane za naštípání celé hromady?

„Děda nemá prsty!“

„Ale před ním o tom nemluv.“

„Proč ne?“

„Není to slušné.“

„Ale on už mi všechno řekl. Uříznul si je pilou.“

„B-buď zticha!“ zaječí Jáchym odvedle.

„Prý to nebolelo.“

„Že ni-nikam nepojedeme… mamí…“ Jáchym stojí v úzkých dveřích a mne si rudé oči. „Ne-nechci přijít o prsty! Chci se do-doma učit.“

„Jáchyme, ukliď si brýle do pouzdra, a hned! A Vítek dneska utírá. Honem.“

Ale Vítek nedokáže utřít umytý hrnec. Upustí ho na zem, a to už se maminka rozzlobí. Každou chvíli na ně sousedi zabuší, aby se ztišili. V jejich panelákovém bytě je ještě ložnice s manželskou postelí a obrovskou skříní a někdejší obývací pokoj, kam nastěhovali palandu. Jáchym je starší, proto spí nahoře. Trucuje nahoře. Učí se u malého psacího stolku pod oknem. Kde se bude učit Vítek, zatím vyřešeno není.

U Křížových je všechno vzhůru nohama. Vítek řádí jako vystřelená kulka a maminka nakonec křičí. Jáchym se převlékne do pyžama bez umytí a vyleze si na postel. Tam ho rozbolí břicho. V duchu si předříkává dopis, který musí zanést do knihovny. Hodí ho nenápadně do schránky, chodí tudy dvakrát denně. Poslat ho po Barče se stydí. Radši s ní o tom nebude vůbec mluvit.

Konečně všichni v postelích. Spát ale nemůže nikdo. Vítkovi buší ve spáncích krev, potí se a zároveň se třese zimou. Potřebuje se napít, ale nemá sílu vylézt z postele. Tlačí ho pod ramenem. Je to nový, silný pocit dlažební kostky nedaleko srdce, na který není zvyklý. V hlavě se mu honí obrazy a netuší, jestli spí, nebo si právě vymyslel budoucnost. Víčka pevně tiskne k sobě a skřípe zuby, jak se do dalších dnů těší. Jáchym zvuky z dolního patra palandy slyší, ale neřekne bratrovi nic, koktal by. Táta se vrátí opilý, i když je prostředek týdne a ráno musí brzy vstávat. Když bytem uprostřed noci zavane hospodský pach, přinutí se Jindřiška vstát a potmě spolknout prášek. Jestli nezabere, pukne jí hlava. Potřebuje usnout, aby dnešek zmizel. Ten nevydařený den, kdy porušila tolik slibů.

Zdalipak zvířátka zámeckého kompostu na Běstvinách ještě spí? A existuje vůbec bájný červ, když se dnes o legendě skoro neví? Musel by být už tak dlouhý! Jako nekonečný vlak obsazený výčitkami svědomí celého kraje. Polyká radost i strach a obzvlášť mu chutná spektrum mateřských obav. Někdy má potřebu se protočit a podrbat tak své články na zádech. Riskuje dopad slunečních paprsků na povrch těla, ale udělá to. Zajede až k hladině bezpečné hromady země a skousne. Nalámané větve keřů, jež tu neúspěšně tlejí několik let, v tlamě příjemně škrábou. S dalším laškovným rozhrábnutím pukne v zemi kapsa a vysypou se z ní všechny léky, které Jindřiška spolykala vždycky, když byly její děti pryč. Nikdy neuvažovala o tom, co tu nesnesitelnou bolest hlavy způsobuje. Narodila se do doby mlčení a schopnost ničemu se nevzpírat zvládá dokonale. Takovou ji teď potřebujeme, že? Bude se dívat a trápit, ale neudělá nic. Bude své děti hladit po vlasech a bude jim mávat na rozloučenou, ale do auta s nimi nasedne málokdy. Možná je doprovodí poprvé, ale příště už to nedokáže.

Urban

Dokud se jeho páteř nezačala nenávratně křivit, rozvážel soused Urban po okrese pečivo. Vstával uprostřed noci a většinu času projezdil ještě za tmy. Jednou k ránu mu pod kola pekařské dodávky skočila srna a malátný a ještě napůl opilý řidič zpanikařil. Strhl volant na stranu a vysypal náklad housek do škarpy. Zvířeti se nic nestalo, pár ladných skoků mezi stromy a mohl to být jen sen. Pro Urbana to ale bylo znamení, že by měl ubrat. Nevyslyšel ho. Podruhé boural ve městě, na rovině opodál železničního přejezdu, a za tuto jeho službu mu pekárna jednou provždy poděkovala. Od té doby bere Urban směšný invalidní důchod a neví, co si se svým zkrouceným životem počít. Pije každý den, protože jedině to tlumí bolest páteře i pocit, že o nic z toho nestál.

S rodinou Křížových pojí shrbeného Urbana druhé patro v paneláku a také nevypratelný hospodský zápach. K topení pod oknem ve výčepu Za Tratí usedá bývalý řidič už v době oběda, jinam je líný dojít. Těžké břicho táhne jeho ohnutá záda k zemi a chůze ho vysiluje. Vítek s Jáchymem nesmějí ráno v obýváku křičet, aby souseda za zdí nevzbudili. Je lepší, když spí, shodla se většina nájemníků. Když nespí, šíří se jeho zapšklost panelákem jako oheň po vyprahlé louce. Za výskyt prvních vulgárních výrazů v encyklopedii může Jáchym poděkovat právě Urbanovi. Na druhou stranu však bývá invalidní soused ochotný Křížovy vozit autem. Navzdory zákazu řízení, který neplatí, když se o něm nemluví.

Vítek sedí vzadu u levého okna, maminka uprostřed a Jáchym u okna na druhé straně, všichni tři se drží za ruce. Je sobota dopoledne a na silnicích je klid. Urban jede v protisměru a nevrle chroptí. Úplně zapomněl, že jim na sobotu něco slíbil. Klepali na něho skoro hodinu, vůbec se nemohl probrat. Teď když sedí za volantem, je mu i přes delší šedivé vlasy konečně vidět do obličeje. Táta jeho krví podlité oči zná, ale kluci vzadu se jich bojí. Pokaždé když se Urban zadívá do zpětného zrcátka, stiskne Jáchym mamince ruku. Ať se kouká dopředu, vždyť tam má stromy! Jindřiška Křížová se rozpačitě usměje. Měla by být řidiči vděčná, ale není. Táhne z něho chlast z páteční noci. Přece věděl, že poveze děti, mohl se krotit! Na tohle padne celá stovka? Jáchymovi se točí hlava a přemáhá zvracení, Vítek s pevně semknutými rty ani nemuká. Urban nevidí krajové čáry a pneumatiky co chvíli sjíždějí drny podél silnice. Táta vepředu mlčí, jen někdy to nevydrží a poradí řidiči víc doprava nebo teď pozor, je tam díra. Sleduje ubíhající cestu metr po metru a na vyděšenou rodinu se raději neohlíží. Potom to Jáchym už nevydrží.

„Zastavte!“

Kluk zvrací. Na kalhoty, boty a něco i do příkopu. Shrbený Urban nevystupuje, jen nadává a nejraději by zabouchl dveře a nechal poblitého Kříže i s mámou v lese. Smrad jako v hospodě před zavírací dobou. Proč to do prdele neřekli dřív! Vítek nehybně sedí v autě a dívá se na druhou stranu, aby zvracení nepotkalo i jeho. Celou cestu myslí na svoje věci, a pomáhá to. I Jáchym to mohl vydržet, měl přece kinedryl. Zbývá projet soutěskou kolem bývalého lomu a pak lesy zhoustnou a hlavní silnice se odkloní. Potom dlouhé pole a na dohled obora. Jejich obora, ve které zvířatům proudí v těle modrá krev.

Table of Contents

Legenda o zámečku na Běstvinách

Poprvé