Přeložila Dana Krejčová

Copyright © 1990 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

Cover design and art direction © Duncan Spilling – LBBG

Scene creation: www.alexmurraystudio.com

Images © Shutterstock

Symbol illustration © Lee Gibbons

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-242-8624-2

Obsah

Moirain Damodredovna

PROLOG

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Slovníček

Robert Jordan

DOSLOV

Harriet,

srdci mého srdce,

světlu mého života,

navždy

Moirain Damodredovna

„Kolo tká, jak si kolo přeje. Prosté oko nespatří vzor, dokud není utkán.“

Moirain Sedai se narodila roku 956 NE do významné cairhienské rodiny – její strýc Laman seděl na Slunečním trůnu (byl to on, kdo vyvolal krvavou aielskou válku) a sama byla mladší (poloviční) sestrou nechvalně známého Taringaila Damodreda. Usměrňovat jedinou sílu se naučila ještě před povoláním do Bílé věže, ovšem dokázala tuto skutečnost před Aes Sedai skrýt a domluvit si soukromé lekce ještě před příchodem do Tar Valonu. Vyhnula se tak stigmatu divoženky. První dovedností, kterou si tehdy osvojila, byla mimochodem schopnost odposlouchávat druhé na dálku. Později to využila při budování své impozantní sítě špehů a informátorů. V době, kdy začíná Oko světa, patří ke třem nejsilnějším žijícím známým Aes Sedai vedle Elaidy Sedai, poradkyně andorské královny, a amyrlin Siuan Sedai. Právě se Siuan Sanče ji pojí hluboké pouto – do Bílé věže nastoupily současně a od samého začátku byly polštářovými přítelkyněmi. Později společně vyslechly proroctví, podle něhož se právě zrodil Drak Znovuzrozený. Tak začala jejich mise, během níž Moirain cestovala světem a Siuan stoupala k moci amyrlinina stolce. Ačkoliv se nakonec sama setkala hned s několika ženami silnějšími v síle, je její status naprosté legendy mezi Aes Sedai nezpochybnitelný. Nejen že obětovala vše přípravě Draka na Poslední bitvu, ale dokázala opakovaně čelit i Zaprodancům… Bez této vzrůstem drobné ženy s melodickým hlasem, která dokáže zdrtit hordu trolloků i mizelců stejně, jako se otáčet při tanci v kole, by celý svět jistě padl do Stínu.

Rosamund Pike as Moiraine Damodred, photo courtesy of Amazon Studios

PROLOG

Dračí hora

Palác se stále ještě otřásal. Měl v živé paměti dunění země a sténal, jako by chtěl popřít, co se právě stalo. Trhlinami ve zdi pronikaly pruhy světla a smítka prachu, která se dosud vznášela ve vzduchu, se třpytila. Stěny, podlahy i stropy hyzdila ožehlá místa. Kdysi lesklou malbu a zlacení na stěnách, nyní plných puchýřů, křižovaly široké černé šmouhy. Drolící se vlysy, znázorňující lidi a zvířata, kteří jako by se snažili odejít, než se to šílenství uklidní, byly pokryté sazemi. Všude leželi mrtví lidé, muži, ženy i děti, sraženi k zemi, když se pokoušeli uniknout bleskům, které létaly všemi chodbami, či je zcela zachvátily plameny, nebo se propadli do kamene, z něhož byl palác vystavěn, do kamenů, jež se roztekly a skoro oživlé je vyhledávaly, než opět nastal klid. Zvláštní bylo, že nádherné barevné goblény a obrazy visely většinou neporušeny, až na místa, kde je vyduté stěny odsunuly stranou. Krásně vyřezávaný nábytek, vykládaný slonovinou a zlatem, tu stál nedotčen kromě oněch míst, kde ho překotily vlny vytvořené podlahou. Vše křivící vůle udeřila jen na jádro, podružných věcí si nevšímala.

Luis Therin Telamon procházel palácem, a když se země pohnula, obratně udržoval rovnováhu. „Ilieno! Má lásko, kde jsi?“ Jak překračoval jakousi mrtvou ženu, jejíž zlatovlasou krásu poničila hrůza posledních chvil jejího života a v otevřených očích měla již navždy nevěřícný úžas, lem světle šedého pláště se mu namočil do krve. „Kde jsi, ženo moje? Kde se všichni schováváte?“

Zachytil svůj odraz v zrcadle visícím nakřivo na mramorové stěně pokryté bublinkami. Oděv měl kdysi královský, šedý, šarlatový a zlatý. Teď byla jemně tkaná látka, kterou přivezli kupci až zpoza Světového moře, potrhaná a ušpiněná, pokrytá prachem stejně jako vlasy a pleť. Luis Therin se na chvíli dotkl znaku, který měl na plášti, kolečka rozděleného na poloviny, jedna byla bílá, druhá černá, a barvy od sebe oddělovala vlnovka. Ten symbol cosi znamenal. Ale vyšité kolečko si jeho pozornost nemohlo udržet nadlouho. Zadíval se na svůj odraz skoro s úžasem. Vysoký muž středního věku, který kdysi býval hezký, nyní však měl vlasy více bílé než hnědé a ve tváři vryté vrásky způsobené starostmi a napětím, a jeho oči již viděly příliš mnoho. Luis Therin se rozchechtal a pohodil hlavou. Jeho smích se nesl chodbami bez života.

„Ilieno, má lásko! Přijď ke mně, ženo moje. Tohle musíš vidět.“ Za ním se zavlnil vzduch, zatřpytil se a zhmotnil se v muže, jenž se rozhlédl kolem sebe a rty se mu znechuceně zkřivily. Nebyl tak vysoký jako Luis Therin, oblečený byl celý v černém až na bílou stužku kolem krku a stříbrné ozdoby na manžetách vysokých bot. Opatrně udělal krok a úzkostlivě si přitáhl plášť, aby se nedotkl jakési mrtvoly. Podlaha se ještě trochu chvěla, ale on svou pozornost upíral na muže, který zíral do zrcadla a smál se.

„Jitřní pane,“ ozval se, „přišel jsem pro tebe.“

Smích utichl, jako když utne. Luis Therin se obrátil, ale nijak překvapeně nevypadal. „Aha, host. Máš hlas, cizinče? Brzy nadejde čas zpěvu, a toho se mohou zúčastnit všichni. Ilieno, má lásko, máme hosta. Ilieno, kdepak jsi?“

Černě oděný muž vykulil oči a vrhl pohled na tělo zlatovlasé ženy a pak zpátky na Luise Therina. „Šej’tan tě vem, copak už tě ta nákaza tolik zachvátila?“

„To jméno. Šej…“ Luis Therin se otřásl a zvedl ruku, jako by chtěl cosi odehnat. „Toto jméno nesmíš vyslovovat. Je to nebezpečné.“

„Takže aspoň na tohle si vzpomínáš. Nebezpečné je to pro tebe, ty hlupáku, ne však pro mne. Na co si vzpomínáš dál? Vzpomínej, ty Světlem zaslepený idiote! Nechci, aby to skončilo tak, že se stáhneš do zapomnění! Vzpomínej!“

Luis Therin chvíli zíral na svou zvednutou ruku, plně zaujat špinavými šmouhami. Nakonec si dlaň otřel do ještě špinavějšího pláště a obrátil pozornost zpátky k druhému muži. „Kdo jsi? Co chceš?“

Černě oděný muž se nadutě narovnal. „Kdysi mě oslovovali Elan Morin Tedronai, ale teď…“

„Zrádce naděje.“ To zašeptal Luis Therin. Na cosi si vzpomněl, ale odvrátil hlavu, jako by se toho lekl.

„Takže si na něco vzpomínáš. Ano, Zrádce naděje. Tak mě lidé pojmenovali, jako tebe pojmenovali Drak, ale na rozdíl od tebe já to jméno přijal. Mysleli to jméno jako nadávku, ale já je ještě přinutím, aby poklekli a uctívali ho. Co uděláš ty se svým jménem? Po dnešku ti budou říkat Rodovrah. Tak co s tím uděláš?“

Luis Therin se zamračil na zničený sál. „Iliena by tu už měla být, aby přivítala hosta,“ mumlal si nepřítomně a pak zvedl hlas. „Ilieno, kdepak jsi?“ Podlaha se otřásla a tělo zlatovlasé ženy se posunulo, jako by chtělo odpovědět na jeho volání. Luis Therin ji neviděl.

Elan Morin se ušklíbl. „Podívej se na sebe,“ štěkl opovržlivě. „Kdysi jsi byl první mezi Služebníky. Kdysi jsi nosil Tamyrlinův prsten a seděl na trůně. Kdysi jsi svolával Devět rodů Dominia. Teď se na sebe podívej! Je z tebe jen politováníhodný pomatený ubožák. To ale nestačí. Ponížil jsi mě v síních Služebníků. Porazil jsi mě u bran Paaran Disenu. Jenomže teď jsem lepší já. A já tě nenechám zemřít, aniž by sis to uvědomil. Až budeš umírat, poslední tvoje myšlenka bude patřit tvé porážce, tomu, jak je dokonalá a naprostá. Pokud tě vůbec nechám zemřít.“

„Opravdu netuším, co mohlo Ilienu tolik zdržet. Jestli si začne myslet, že před ní schovávám hosta, pořádně mi to vytmaví. Doufám, že rád vedeš debaty, protože ona to miluje. Ale musím tě varovat. Iliena se tě vyptá na tolik věcí, že jí nakonec prozradíš úplně všechno, co víš.“

Elan Morin odhodil černý plášť a zaťal ruce v pěst. „Je to pro tebe škoda,“ přemítal, „že tu není jedna z těch vašich Sester. Já v léčení nikdy nebyl příliš zběhlý a teď mám jinou moc. Dokonce i jen jedna z nich by ti však mohla poskytnout aspoň pár jasných chvil, tedy pokud bys ji dřív nezničil. To, co můžu udělat já, poslouží mým záměrům taky.“ Najednou se usmál a jeho úsměv byl krutý. „Jenom se bojím, že Šej’tanovo léčení se dost liší od toho, na jaké jsi zvyklý. Budiž uzdraven, Luisi Therine!“ Natáhl ruce a světlo potemnělo, protože přes slunce přeběhl stín.

Luis Therin pocítil bolest a vykřikl, a ten výkřik vyšel z jeho nitra a nemohl ho nijak potlačit. Oheň se mu zahryzl až do morku kostí a v žilách mu proudila kyselina. Přepadl dozadu a tvrdě sebou praštil o mramorovou podlahu. Hlavou se uhodil o kámen, až mu odskočila. Srdce mu prudce bušilo, jako by mu mělo vyskočit z hrudi, a každý jeho stah mu do cév vehnal další plamen. Bezmocně se svíjel a kroutil. Hlavu měl jako kouli čiré bolesti, která by se už už měla rozskočit. Jeho ochraptělý křik se nesl palácem.

Pomalu, velice pomalu, začala bolest ustupovat. Její odliv trval zdánlivě tisíc let. Luis Therin se ochable třásl a lapal po dechu, hrdlo od křiku úplně odřené. Připadalo mu, že minulo dalších tisíc let, než se dokázal aspoň překulit. Když se roztřeseně zvedal na kolena, měl svaly jako z rosolu. Oči mu padly na zlatovlasou ženu a výkřik, který teď vydal, zastínil všechny ostatní. Jak k ní klopýtal a vrávoral, málem znovu upadl. Musel sebrat všechny síly, aby ji zvedl do náručí. Když jí odhrnoval vlasy z nevidoucích očí, ruce se mu třásly.

„Ilieno! Světlo, pomoz mi, Ilieno!“ Ochranitelsky se nad ni naklonil a vzlykal jako člověk, který už nemá pro co žít. „Ilieno, ne! Ne!“

„Můžeš ji mít zpátky, Rodovrahu. Veliký pán Temnoty ji může znovu oživit, budeš-li mu sloužit. Budeš-li sloužit mně.“

Luis Therin zvedl hlavu a černě oděný muž před jeho pohledem nechtěně ucouvl. „Deset let, Zrádce,“ pronesl Luis Therin tiše a jeho hlas zněl jako obnažená ocel. „Deset let tvůj ohavný pán ničil svět. A teď tohle. Já…“

„Deset let! Ty ubohý hlupáku! Tahle válka netrvá deset let, ale od počátku věků. Ty a já jsme spolu při otáčení Kola vybojovali tisíce bitev, tisíckrát tisíc bitev, a budeme bojovat, dokud nezahyne čas a Stín nezvítězí!“ Ke konci už křičel a zvedl pěst. Tentokrát se odtáhl Luis Therin, a při pohledu na to, jak se Zrádci lesknou oči, se mu až zatajil dech.

Luis Therin opatrně položil Ilienu zpátky na zem a zlehka ji pohladil po vlasech. Když vstával, viděl kvůli slzám rozmazaně, ale hlas měl studený jako ocel. „Za všechno to, co jsi spáchal, pro tebe nemůže existovat odpuštění, Zrádce, ale za Ilieninu smrt tě zničím tak, že to ani tvůj pán nezvrátí. Připrav se…“

„Vzpomeň si, hlupáku! Vzpomeň si, jak marný byl tvůj útok na velikého pána Temnoty! Vzpomeň si na jeho protiútok! Vzpomínej! Ještě teď stovka rytířů trhá svět na kusy, a každý den se k nim připojí dalších sto mužů. Čí ruka zabila Ilienu Zlatovlásku, Rodovrahu? Moje ne. Moje tedy ne. Čí ruka zabila každého, komu v žilách kolovala aspoň kapka tvé krve, každého, kdo tě miloval, každého, koho jsi miloval ty? Moje ne, Rodovrahu. Moje ne. Vzpomínej a poznej, jaká je cena za protivení se Šej’tanovi!“

Prachem a špínou na obličeji Luisi Therinovi náhle vyrazil pot a stékal mu po lících. Vzpomněl si, a ač měl vzpomínky zamlžené jako sen o snu, věděl, že je to pravda.

Od stěn se odrazilo jeho zavytí, zavytí člověka, který zjistil, že vlastní rukou zatratil svoji duši. Luis Therin si začal drásat tvář, jako by si chtěl z očí vyrvat pohled na to, co spáchal. Všude, kam se podíval, nacházel mrtvé. Byli potrhaní, polámaní nebo popálení či napůl propadlí do kamene. Všude ležely neživé tváře lidí, které znal, tváře lidí, které miloval. Staří sluhové a přátelé z dětství, věrní druhové dlouhých let bojů. A jeho děti. Jeho vlastní synové a dcery, rozhození jako polámané panenky, když hra navždy skončí. Všechny zabil vlastní rukou. Jeho děti ho obviňovaly, jejich prázdné oči se ptaly proč, a jeho slzy nebyly odpovědí. Zasáhl ho Zrádcův smích a utopil jeho kvílení. Nedokázal unést ty tváře, tu bolest. Nedokázal tu zůstat ani o chvíli déle. Ve svém zoufalství se natáhl po pravém zdroji, ušpiněném saidínu, a vydal se na Cestu.

Krajina kolem něj byla plochá a prázdná. Nedaleko tekla řeka, rovná a široká, ale cítil, že do vzdálenosti sta líg kolem nejsou žádní lidé. Byl sám, tak sám, jak jen člověk může být, pakliže je stále ještě naživu, a přesto nedokázal uniknout vzpomínkám. Ty oči ho pronásledovaly nekonečnými jeskyněmi jeho mysli. Nedokázal se před nimi ukrýt. Oči jeho dětí. Oči Ilieny. Když se obracel tváří k nebesům, na tvářích se mu zaleskly slzy.

„Světlo, odpusť mi!“ Nevěřil, že přijde odpuštění. Ne za to, co udělal. Ale stejně křičel k nebesům, prosil, třebaže nevěřil, že bude jeho žádost splněna. „Světlo, odpusť mi!“

Ještě pořád se dotýkal saidínu, mužské polovice síly, která vládne všehomírem, která otáčí kolem času, a cítil na jeho povrchu mastnou skvrnu, skvrnu způsobenou protiúderem Stínu, skvrnu, která zničila svět. Kvůli němu. Protože ve své pýše věřil, že lidé se mohou vyrovnat Stvořiteli, mohou opravit to, co Stvořitel vytvořil a oni zničili. Ve své pýše tomu uvěřil.

Zhluboka táhl z pravého zdroje, velmi zhluboka, jako člověk umírající žízní. Rychle nasál víc jediné síly, než dokáže člověk usměrnit bez pomoci. Měl pocit, jako by mu hořelo celé tělo. Zapřel se a přinutil se nasát víc, snažil se ji nasát všechnu.

„Světlo, odpusť mi! Ilieno!“

Vzduch se proměnil v oheň a oheň v tekuté světlo. Střela, která udeřila z nebes, by oslepila každého, kdo by do ní pohlédl, byť jen na chvilku. Přišla z nebes, propálila se Luisem Therinem Telamonem a vnořila se do útrob země. Kámen se při jejím dotyku vypařoval. Země se otřásla a zachvěla jako živá bytost v agónii. Paprsek existoval pouze na kratičký okamžik, kdy spojil zemi a oblohu, ale i když již zmizel, země se stále vzdouvala jako moře v bouři. Roztavený kámen vytryskl na sto sáhů vysoko do vzduchu, sténající hornina se zvedla a vyvrhla hořící spršku ještě výš. Od severu k jihu a od východu k západu se hnal vítr, stromy lámal jako suché větvičky, skučel a dul, jako by pomáhal nově vznikajícím pohořím. Stále výš.

Nakonec vítr utichl a země se uklidnila, ozývalo se jen tlumené burácení. Po Luisi Therinu Telamonovi nezůstalo ani stopy. Tam, kde stál, se nyní zvedala na míle k obloze hora a z jejího rozlomeného vrcholku dosud vytékala láva. Širokou rovnou řeku to odsunulo, takže nyní obtékala horu, a rozdělila se, protože uprostřed jejího řečiště vznikl dlouhý ostrov. Stín hory sahal téměř až k ostrovu. Tmavý stín tu ležel na zemi jako hrozivá ruka proroctví. Nějakou dobu bylo tlumené burácení země jediným zvukem v okolí.

Na ostrově se zachvěl vzduch a zhmotnil se. Černě oděný muž tam chvíli postál s pohledem upřeným na ohňovou horu zvedající se z pláně. Tvář se mu zkřivila vztekem a odporem. „Mně tak snadno neunikneš, Draku. Ještě jsme spolu neskončili. Nebude to vyřízeno až do konce věků.“

Pak zmizel a hora a ostrov tu osamoceně stály dál. Čekaly.

A Stín padl na zemi a svět byl rozerván kámen po kameni. Oceány uprchly, hory byly pohlceny a národy byly rozehnány do osmi koutů světa. Měsíc byl jako krev a slunce bylo jako popel. Moře vřela a živí záviděli mrtvým. Všechno bylo zničeno a všechno, krom vzpomínek, bylo ztraceno, zvláště jedna vzpomínka na toho, kdo přivedl Stín a způsobil Rozbití světa. A tomu říkali Drak.

(Aleth nin Taerin alta Camora,

Rozbití světa

autor neznámý, čtvrtý věk)

I stalo se za oněch dní, jako se stalo již dříve a jako se opět stane, že temnota ztěžka spočinula na zemi a tiskla srdce lidí, a vše zelené zchřadlo a naděje zahynula. A lidé volali Stvořitele, řkouce: Ó, Světlo nebes, Světlo světa, nechej přislíbeného, nechť se zrodí z hory, jak praví proroctví, jako se zrodil za dob minulých a jako se zrodí i v časech, jež přijdou. Nechť jitřní kníže zpívá zemi a vše zelené roste a údolí vydají ovečky. Nechť nás vojsko pána úsvitu zaštítí před temnotou a ochraňuje nás veliký meč spravedlnosti. Nechť Drak opět vyjede na větrech času.

(Charal Drianaan te Calamon,

Dračí cyklus

autor neznámý, čtvrtý věk)

Kapitola 1

Prázdná cesta

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají po sobě vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývali třetím, ve věku, který má teprve nastat, ve věku dávno minulém, se v pohoří Oparů zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá ani začátek, ani konec. Ale toto byl nějaký začátek.

Vítr, zrozený pod vrcholky hor věčně zahalenými v mracích, které daly pohoří jeho jméno, vál k východu přes Pískopce, které ještě před Rozbitím světa bývaly pobřežím velikého oceánu. Pokračoval dolů k Dvouříčí a do hustého lesa zvaného Západní polesí, kde se opřel do dvou mužů kráčejících vedle koně táhnoucího vozík po kamenité silnici, nazývané Kameniční cesta. Přestože jaro mělo přijít za necelý měsíc, vítr byl mrazivý, jako by přinášel sníh.

Poryv větru vždycky přitiskl Randu al’Thorovi plášť na záda, hnědé sukno mu zapleskalo kolem nohou a zvedlo se nad zem. Rand al’Thor si přál, aby měl těžší plášť, nebo aby si byl oblékl ještě jednu košili. Když se snažil přitáhnout si plášť k tělu, obvykle se mu zachytil o toulec, který měl zavěšený u boku. Snaha udržet plášť jednou rukou byla taky k ničemu a v druhé držel luk se šípem nasazeným na tětivě a připravený k výstřelu.

Když mu jeden zvlášť prudký poryv větru vytrhl plášť z ruky, podíval se přes hřbet kosmaté hnědky na svého otce. Potřeboval se ujistit, že je Tam stále na svém místě, a cítil se kvůli tomu poněkud hloupě, ale dnešek byl prostě jedním z těch dní. Vítr v poryvech hlasitě vyl, ale jinak na krajině leželo ticho. Tiché vrzání náprav proti tomu znělo až nápadně hlasitě. Ani ptáček v lese nezazpíval, ani veverka nezašvitořila ve větvích. Ne že by to Rand al’Thor očekával, rozhodně ne letošní jaro.

Jedinou zeleň v okolí tvořily stromy, které si ponechávaly listí či jehličí celou zimu. Kameny vyčnívající pod stromy ze země pokrývala hnědá spleť loňského ostružiní. Těch pár rostlin, to byly většinou kopřivy nebo druhy plné háčků a trnů či odpudivě páchnoucí, které na botě neopatrného člověka zanechají odporný smrad. Tam, kde hustě rostoucí stromy vrhaly hluboký stín, dosud ležel sníh. Sluneční světlo nemělo ani sílu, ani nehřálo. Bledé slunce sedělo nad stromy na východě, ale jeho světlo bylo tlumené, jako by se mísilo se stínem. Ráno bylo nerudné, jako stvořené pro neradostné myšlenky.

Rand al’Thor bezmyšlenkovitě sáhl na končík šípu. Byl připravený napnout luk jediným plynulým pohybem až k líci, jak ho to naučil Tam. Zima byla pro hospodářství dost špatná, horší, než pamatovali i nejstarší kmeti, ale v horách musela být ještě drsnější, pokud se dalo soudit podle počtu vlků vyhnaných dolů do Dvouříčí. Vlci přepadali salaše a prokousávali se do stájí, aby se dostali k ovcím a koním. Také medvědi šli po ovcích, i na místech, kde medvěda neviděli celá léta. Zůstávat venku po setmění už nebylo bezpečné. Lidé se stávali kořistí šelem stejně často jako ovce, a to slunce mnohdy ještě ani nezapadlo.

Tam kráčel po Bělině druhém boku, používal oštěp jako oporu a nevšímal si větru, ve kterém mu hnědý plášť povlával jako praporec. Čas od času kobylku zlehka pohladil po boku, aby jí připomněl, že má jít dál. Tam, s mohutnou hrudí a širokým obličejem, byl onoho rána pevnou skálou, jako kámen uprostřed snu. Jeho sluncem osmahlé líce sice pokrývaly vrásky a v šedých vlasech měl už jen pár černých pramínků, ale vyzařovala z něj síla, jako by se kolem něj mohl přehnat proud, aniž by mu podtrhl nohy. Klidně šel dál po cestě. Jeho chování dávalo jasně na vědomí, že vlci a medvědi možná představují nebezpečí, na jaké si každý ovčák musí dávat pozor, ale raději by se neměli snažit zastavit Tama al’Thora, když mířil do Emondovy Role.

Rand se provinile vrátil ke sledování své strany silnice. Tamova věcnost mu totiž připomněla jeho úkol. Byl o hlavu vyšší než otec, vlastně byl vyšší než kdokoliv v okrese, a Tamovi se podobal jen málo, snad jen šířkou ramen. Šedé oči a narezlé vlasy zdědil po matce, aspoň to Tam tvrdil. Matka byla cizinka a Rand si ji moc nepamatoval, snad jenom její úsměv, i když každý rok o Bel Tinu na jaře a o Letnicích v létě nosil květiny na její hrob.

V poskakujícím vozíku se vezly dva soudky Tamovy jablečné pálenky a osm sudů jablečného vína, mírně nakyslého po zimním ošetřování. Tam pálenku a víno dodával každý rok na Bel Tin do hostince U Vinného střiku a prohlásil, že by to chtělo víc než jen pár vlků nebo studený vítr, aby ho to letos na jaře zastavilo. Přesto nebyli ve vesnici celé týdny. Dokonce ani Tam v těchto dnech příliš nevycházel. Ale pálenku a víno slíbil, i když s dodávkou čekal až na předvečer svátku. Pro Tama bylo dodržení slibu nesmírně důležité. Rand byl rád, že vypadne ze statku, skoro stejně rád, jako že přichází Bel Tin.

Jak tak pozoroval svoji stranu silnice, měl stále naléhavější dojem, že ho někdo sleduje. Chvíli se snažil ten pocit setřást. Mezi stromy se nic nehýbalo ani neozývalo, pouze vítr. Avšak ten pocit nejenže zůstával, on dokonce sílil. Chloupky na pažích se mu ježily a kůže ho svědila, jako kdyby ho něco lechtalo zevnitř.

Podrážděně si přehodil luk, aby se mohl poškrábat na rukou, a přikazoval si, aby si přestal vymýšlet. V lese na jeho straně silnice nic nebylo, a Tam by něco řekl, kdyby na druhé straně něco zahlédl. Ohlédl se přes rameno… a zamrkal. Z dvaceti kroků je sledovala zahalená postava na koni, přičemž oba, kůň i jezdec, byli černí, matní a bezvýrazní.

Spíš ze zvyku couval podél vozu a díval se dozadu.

Jezdec byl zahalený v plášti až po okraj holínek a kapuci měl staženou hluboko do čela, takže z něj nebyl vidět ani kousek. Rand měl neurčitý dojem, že je na něm cosi zvláštního, ale ze všeho nejvíc ho přitahovala stažená kapuce. Viděl pouze matné obrysy tváře, ale měl pocit, že hledí jezdci rovnou do očí. A nemohl uhnout pohledem. Zvedl se mu žaludek. Pod kapucí rozeznával jenom stín, ale cítil nenávist tak prudkou, jako kdyby ten vzteklý výraz jasně viděl, tu nenávist ke všemu živému. A nade všechno nenávist k němu samému, k němu nejvíc ze všeho na světě.

Náhle podpatkem zachytil o kámen, zakopl a konečně odtrhl oči od tmavého jezdce. Luk mu spadl na zem a jenom to, že se zachytil Bělina postroje, ho zachránilo před pádem na záda. Kobylka překvapeně frkla, zastavila se a otočila hlavu, aby zjistila, co ji přibrzdilo.

Tam se přes Bělina záda na Randa zamračil. „Není ti nic, chlapče?“

„Jezdec,“ vyhrkl bez dechu Rand a vstal. „Cizinec, sleduje nás.“

„Kde?“ Starší al’Thor zvedl oštěp se širokou hlavicí a ostražitě si prohlížel cestu za nimi.

„Tam, támhle na…“ Rand se otočil a odmlčel se. Cesta za nimi byla prázdná. Nevěřícně si prohlížel les po obou stranách silnice. Stromy s holými větvemi nenabízely žádný úkryt, přesto po koni i jezdci nebylo ani vidu, ani slechu. Setkal se s otcovým zvědavým pohledem. „Byl tam. Muž v černém plášti na černém koni.“

„Já o tvých slovech nepochybuju, chlapče, ale kam se teda poděl?“

„To nevím. Ale byl tam.“ Rand zvedl luk a šíp ze země, a než šíp znovu založil, rychle zkontroloval opeření a trochu luk napjal, než tětivu znovu uvolnil. Nebylo nač střílet. „Byl tam.“

Tam potřásal prošedivělou hlavou. „Když to říkáš, chlapče. No tak. Kůň nechává stopy, dokonce i na takovém povrchu.“ Vydal se dozadu a plášť mu povlával ve větru. „Jestliže je najdeme, budeme vědět jistě, že tam byl. Pokud ne… no, za takových dnů člověka občas ošálí zrak.“

Rand si náhle uvědomil, co bylo na jezdci tak divného, tedy kromě toho, že se tu vůbec objevil. Vítr, který se opíral do něj a do Tama, záhyby jeho černého pláště ani nerozvlnil. Randovi náhle vyschlo v ústech. Musel si to jenom představovat. Jeho otec měl pravdu, tohle bylo ráno, jaké povzbuzuje představivost. Jenomže tomu nevěřil. Jak ale otci vysvětlí, že ten muž, jenž se očividně rozplynul ve vzduchu, měl plášť, kterého se vítr ani nedotkl?

Starostlivě se zamračil a rozhlížel se po lese kolem. Vypadal úplně stejně jako předtím. Od doby, co začal chodit, běhával Rand volně po lese. Plavat se naučil v jezerech a potocích Luhu za posledními statky Emondovy Role. Propátral Pískopce – o čemž mnozí z Dvouříčí tvrdili, že to nosí smůlu – a jednou se ocitl dokonce až na úpatí pohoří Oparů, on a jeho nejlepší kamarádi, Mat Cauthon a Perrin Aybara. A to bylo mnohem dál, než kam se kdy dostala většina lidí z Emondovy Role. Pro ně byla už cesta do vedlejší vesnice, nahoru do Hlídky nebo dolů do Devenského Průseku, velkou událostí. Nikde na svých výpravách však Rand nenarazil na místo, které by ho děsilo. Jenomže dnes nebylo Západní polesí místem, jaké si pamatoval. Člověk, který mohl tak náhle zmizet, se mohl stejně náhle objevit, a možná přímo vedle nich.

„Ne, otče, to není nutné.“ Když se Tam překvapeně zastavil, Rand zakryl sílící ruměnec tím, že si stáhl kapuci do čela. „Asi máš pravdu. Nemá smysl hledat něco, co tam není, ne když bude lepší pospíšit si do vesnice a pryč z tohohle větru.“

„Fajfka by nezaškodila,“ poznamenal Tam pomalu, „a k tomu korbel piva v teple.“ Náhle se široce zazubil. „A hádám, že ty bys rád co nejdřív viděl Egwain.“

Rand se vzmohl na pousmání. Ze všech věcí, na které právě teď myslel, byla starostova dcera na seznamu až úplně dole. Další potíže nepotřeboval. Po celý minulý rok ho neustále znervózňovala. A nejhorší bylo, že si to zřejmě ani neuvědomovala. Ne, nepotřeboval, aby se mu hlavou honila ještě Egwain.

Doufal, že si jeho otec nevšiml jeho rozpaků, když Tam řekl: „Nezapomeň na plamen, chlapče, a na prázdnotu.“

Byla to zvláštní věc, kterou ho Tam naučil. Soustředit se na jediný plamen a vložit do něj všechny prudké pocity – strach, nenávist, hněv – až se mysl zcela vyprázdní. Když splyneš s prázdnotou, vykládal Tam, dokážeš cokoliv. Nikdo jiný v Emondově Roli tak nemluvil. Ale Tam svým plamenem a prázdnotou každoročně o Bel Tinu vítězil v lukostřeleckých závodech. Rand si myslel, že by letos sám mohl mít naději na umístění, pokud se dokáže držet prázdnoty. Jelikož na ni Tam teď přivedl řeč, znamenalo to, že si všiml, ale nic dalšího nedodal.

Tam popohnal Bělu, a tak se znovu vydali na cestu, starší muž kráčel, jako by se nic neobvyklého nestalo a ani nemohlo stát. Rand si přál, aby ho uměl napodobit. Snažil se vytvořit ve své mysli prázdnotu, jenomže se v myšlenkách neustále vracel k černě oděnému jezdci.

Chtělo se mu věřit, že Tam má pravdu, že jezdce viděl pouze ve svých představách, ale příliš jasně si pamatoval na tu nenávist. Někdo tam byl. A ten někdo mu chtěl ublížit. Nepřestával se ohlížet, dokud se neobjevily první doškové střechy Emondovy Role se svými vysokými štíty.

Vesnice ležela kousek od Západního polesí. Porost postupně řídl a poslední stromy rostly vlastně již mezi pevnými roubenými domky. Terén se k jihu mírně zvedal. I když se místy objevovaly hájky, statky a pastviny ohrazené živými ploty se za vsí táhly až k Luhu s jeho spletí potoků a jezírek. Půda na západ byla stejně úrodná a pastva tu po většinu roku byla šťavnatá, ale v Západním polesí byla jen hrstka statků. A dokonce i ty ležely v okruhu jedné míle od Pískopců, a to nemluvě o pohoří Oparů, které se zvedalo nad vrcholky stromů Západního polesí; vzdálené, nicméně z Emondovy Role jasně viditelné. Někteří lidé tvrdili, že je tam příliš kamenitá půda, jako by skal nebylo všude ve Dvouříčí až dost, jiní říkali, že ta země nosí smůlu. A pár dalších prohlašovalo, že nemá smysl přibližovat se k horám víc, než je nezbytně nutné. Ať už byl důvod jakýkoliv, v Západním polesí hospodařili jenom ti nejhouževnatější sedláci.

Když al’Thorovi minuli první řady domků, kolem vozíku začaly kličkovat výskající skupinky malých dětí a psů. Běla se trpělivě plahočila dál a pokřikujících děcek, která jí pod nosem metala kozelce, hrála na babu a honila obruč, si nevšímala. Posledních pár měsíců si děti moc smíchu a her neužily, dokonce i když se počasí umírnilo natolik, že by mohly ven, strach z vlků je držel doma. Příchod Bel Tinu je zřejmě znovu naučil si hrát.

Svátek ovlivnil i dospělé. Široké okenice byly otevřené a téměř v každém domě postávala v okně hospodyně v zástěře, dlouhé vlasy spletené do copů a schované pod šátkem, a protřepávala peřiny či na parapetu nechávala větrat slamník. Ať už se na stromech objevily listy či nikoliv, žádná žena by si neodpustila vynechat před Bel Tinem jarní úklid. Na každém dvorku visely na šňůrách houně a děti, které nebyly dost rychlé, aby utekly ven, si své zklamání vybíjely proutěnými klepačkami na kobercích. Po střechách lezli hospodáři a kontrolovali došky, aby zjistili, zda zimou způsobené škody nebudou vyžadovat osobní návštěvu doškáře Cenna Buieho.

Tam se několikrát zastavil a krátce si popovídal tu s jedním sedlákem, támhle s jiným. Jelikož se s Randem nedostali ze statku celé týdny, každý chtěl zjistit, co je nového. Ve vsi bylo jen pár lidí ze Západního polesí. Tam pohovořil o škodách, které způsobily zimní bouře, každá horší než ta předchozí, o mrtvě narozených jehňatech, o hnědých polích, na nichž by mělo rašit obilí, o pastvinách, které by se měly zelenat, a o hejnech krkavců tam, kde loni přilétali zpěvní ptáci. Neradostné hovory vedené uprostřed příprav na Bel Tin, a všichni hodně potřásali hlavou. Všude to bylo stejné.

Většina mužů jen krčila rameny a říkala: „No, přežijeme, dá-li Světlo.“ Někteří se usmívali a dodávali: „A pokud Světlo nedá, přežijeme taky.“

Takto se chovala většina lidí z Dvouříčí. Lidé, kteří se museli dívat, jak jim krupobití ničí úrodu a jak jim vlci odnášejí jehňata, a začít znovu bez ohledu na to, kolikrát se to stalo, se nevzdávají tak snadno.

Tam by se byl s Witem Congarem nezdržoval, kdyby ten zrovna nevyšel na ulici, takže museli buď zastavit, nebo nechat Bělu, aby ho přejela. Congarové – a Coplinové, dvě rodiny tak propojené sňatky, že nikdo doopravdy nevěděl, kde jedna rodina končí a kde druhá začíná – byli známí od Hlídky až po Devenský Průsek, a možná až po Tarenský Přívoz, jako lidé, kteří si neustále jen stěžují a dělají potíže.

„Musím tohle dopravit Branovi al’Veremu, Wite,“ vysvětloval Tam a ukázal hlavou na naložené sudy, ale vychrtlý mužík s kyselým výrazem neuhnul. Místo aby byl na střeše, rozvaloval se na schodech do domu, i když jeho došky vypadaly, že opravdu nutně potřebují pozornost pantáty Buieho. Nikdy nevypadal, že by hodlal s něčím začít, a nikdy nedokončil, co jednou začal. Většina Coplinů i Congarů byla taková, pokud nebyli ještě horší.

„Co uděláme s Nyneivou, al’Thore?“ chtěl vědět Congar. „Takovou vědmu v Emondově Roli věru nepotřebujeme.“

Tam si povzdechl. „To není naše věc, Wite. Vědma je ženská záležitost.“

„No, radši bysme měli něco udělat, al’Thore. Řekla, že budeme mít mírnou zimu. A dobrou úrodu. Teď se jí zeptej, co slyšela ve větru, a ona se na tebe jenom zamračí a odkráčí.“

„Pokud ses jí ptal tak, jak to obvykle děláš, Wite,“ poznamenal trpělivě Tam, „tak máš štěstí, že tě nepřetáhla tou holí, co nosí. A teď, jestli dovolíš, tahle pálenka…“

„Nyneiva al’Meara je na vědmu prostě moc mladá, al’Thore. Jestli s tím ženskej kroužek nic neudělá, tak by to měla udělat vesnická rada.“

„Co je ti do vědmy, Wite Congare?“ zaburácel ženský hlas. Wit sebou trhl, když z domu vyšla jeho žena. Daisa Congarová byla dvakrát širší než Wit, měla tvrdou tvář a na těle ani špetku tuku. S rukama v bok se na Wita zamračila. „Jestli se budeš plíst ženskýmu kroužku do práce, uvidíš, jak ti bude chutnat, co si sám navaříš. A to rozhodně nebudeš provádět v mojí kuchyni. A budeš si sám prát a stlát. A to taky nebude pod mojí střechou.“

„Ale Daiso,“ zakňoural Wit, „jenom jsem…“

„Jestli mě omluvíš, Daiso,“ vložil se do hovoru Tam. „Wite, Světlo nechť svítí na vás oba.“ Znovu pobídl Bělu do kroku a provedl ji kolem vychrtlého chlapíka. Daisa se sice soustředila na svého manžela, ale každou chvíli by si mohla uvědomit, s kým to vlastně Wit mluvil.

Proto také nepřijal žádné pozvání, aby se zastavil na kousek něčeho k zakousnutí a něco teplého k pití. Jakmile hospodyně z Emondovy Role zahlédly Tama, začaly se chovat jako pes, který právě zahlédl králíka. Jedna každá z nich znala tu pravou ženu pro vdovce se slušným statkem, i když byl v Západním polesí.

Rand kolem prošel stejně rychle jako Tam, možná ještě rychleji. Když nebyl zrovna po ruce Tam, občas zahnaly do kouta jeho, a on by neměl jak jejich nátlaku uniknout, pokud by se nezačal chovat vyloženě hrubě. Vždycky ho zatlačily na stoličku u kuchyňských kamen, kde ho cpaly sladkostmi, medovými koláčky či paštičkami. A hospodyně si ho vždycky měřila pohledem a zvažovala ho jako metrem či na kupeckých vahách, a přitom mu vykládala, že to, co právě jí, není ani zdaleka tak dobré, jako kdyby to připravila její ovdovělá sestra či nejstarší sestřenice. Tam rozhodně nemládne, opakovaly pokaždé. Je hezké, že tak miloval svoji ženu – je to dobré znamení pro další ženu v jeho životě – ale už se přece natruchlil dost. Tam potřebuje dobrou ženu. To je prostý fakt, prohlašovaly pokaždé, nebo něco podobného, jako že muž prostě nemůže žít bez ženy, která se o něj postará a dohlédne na to, aby se nedostával do potíží. Nejhorší bývaly ty, které se zhruba v této chvíli zamyšleně odmlčely a pak se s vypracovanou lhostejností zeptaly, jak starý je teď.

Rand, jako většina obyvatel Dvouříčí, byl poměrně umíněný. Cizinci občas říkali, že to je hlavní znak lidí z Dvouříčí, že by mohli dávat lekce mezkům a učit kamení. Hospodyně byly většinou hodné a laskavé, ale Rand jednoduše nesnášel, když ho někdo k něčemu nutil, a z jejich chování měl pocit, jako by ho popoháněly klackem. Takže jen přidal do kroku a přál si, aby Tam pobídl Bělu k rychlejší chůzi.

Ulice brzy vyústila na Trávník, široký prostor uprostřed vesnice. Obvykle byl porostlý hustou trávou, ale letos na jaře na něm mezi žlutohnědou loňskou trávou a černou holou zemí bylo jen pár zelených stébel. Kolébalo se tu na tucet hus a očima jako korálky pátraly po zemi, jenže nenacházely, do čeho klovnout, a kdosi tu nechal spoutanou dojnici, aby se napásla na řídké trávě.

Na západním konci Trávníku tryskal z nízké skalky samotný Vinný střik, pramen, který nikdy nevysychal, dost silný na to, aby člověku podrazil nohy, a dost sladký na to, aby to stokrát ospravedlnilo jeho jméno. Pramen se rychle rozšířil do potoka Vinný střik, který spěchal k východu. Jeho břehy stínily vrby až k mlýnu pana otce Thanea i dál, až se v mokřadech v hloubi Západního polesí rozdělil do několika tuctů potůčků. Přes čistý potok vedly z Trávníku dva můstky opatřené zábradlím a jeden širší most, který byl dost pevný, aby unesl vůz. Vozový most označoval místo, kde se Severní silnice, přicházející od Tarenského Přívozu a Hlídky, měnila ve Starou silnici, vedoucí do Devenského Průseku. Cizincům občas připadalo směšné, že silnice má jedno jméno na severu a jiné na jihu, ale tak tomu bylo, co v Emondově Roli pamatovali, a tím to končilo. Pro lidi z Dvouříčí to byl důvod dobrý až dost.

Na druhé straně potoka už připravovali ohně pro Bel Tin – tři pečlivě naskládané hranice skoro tak vysoké jako domy v okolí. Stály samozřejmě na hlíně, ne na Trávníku, i když byl tak řídký. Ta část oslav, která se nebude odehrávat kolem ohňů, bude probíhat právě na Trávníku.

Nedaleko Vinného střiku tiše prozpěvovaly dvě desítky stařen při zdobení slavnostního stromu. Rovný, útlý jedlový kmínek zbavený větví čněl na tři sáhy vysoko i z jámy, kterou pro něj vykopaly. Klubko dívenek, příliš mladých, než aby si už splétaly vlasy do copů, sedělo se zkříženýma nohama, závistivě jedličku pozorovalo a občas zazpívalo úryvky z písně, kterou zpívaly ženy.

Tam poplácal Bělu, jako by ji chtěl přimět k rychlejší chůzi, i když ona si ho nevšímala, a Rand se pečlivě vyhýbal pohledu na cokoliv, co ženy prováděly. Ráno budou muži předstírat, jak jsou stromem překvapení, a později za poledne pod ním budou tančit neprovdané ženy a opletou ho dlouhými barevnými pentlemi, k čemuž jim budou zpívat svobodní muži. Nikdo nevěděl, kdy tento zvyk vznikl, ani proč – byla to další z věcí, které se nikdy neměnily – a navíc sloužil jako dobrý důvod ke zpěvu a tanci, a k tomu nikdo v Dvouříčí nějaké zvláštní důvody nepotřeboval.

O Bel Tinu se bude celý den zpívat, tančit a hodovat, najde se čas pro závody v běhu a závody ve spoustě dalších věcí. Budou se rozdávat ceny nejen za střelbu z luku, ale také za metání kamenů z praku a boj holí. Budou se konat soutěže v luštění hádanek a hlavolamů, přetahování lanem, zvedání a házení těžkých předmětů, a odměnu dostane nejlepší zpěvák, nejlepší tanečník a nejlepší houslista, také nejrychlejší střihač ovcí a dokonce i nejlepší hráč kuželek a vrhač šipek.

Bel Tin se měl slavit v době, kdy konečně úplně začalo jaro, rodila se první jehňata a začalo rašit obilí. I přes přetrvávající chladné počasí však nikoho ani nenapadlo oslavy odvolat. Trocha zpěvu a tance každému prospěje. A jako vrchol všeho, pokud se dalo věřit klepům, měl být na Trávníku uspořádán úžasný ohňostroj – jestli se ovšem včas objeví první letošní forman. To způsobilo spoustu starostí. Od posledního ohňostroje už uplynulo deset let a ještě pořád se o něm mluvilo.

Hostinec U Vinného střiku stál na východním konci Trávníku, těsně vedle Vozového mostu. První poschodí hostince bylo ze štípaného kamene, i když základy byly ze staršího kamene, o němž někteří tvrdili, že pochází z hor. Bíle omítnuté druhé poschodí – kde v zadních pokojích bydlel Brandelwyn al’Vere, hostinský, a posledních dvacet let starosta Emondovy Role, se svou ženou a dcerami – přesahovalo po celém obvodu budovy to první. Červená tašková střecha, jediná taková střecha v celé dědině, se ve slabém slunečním světle leskla a ze tří z tuctu vysokých komínů stoupal kouř.

Na jižním konci hostince, na opačné straně, než tekl potok, se táhly zbytky mnohem větších kamenných základů, které kdysi tvořily součást hostince – aspoň se to tak povídalo. Uprostřed dnes rostl mohutný dub s kmenem třicet stop po obvodu a větvemi silnými jako dospělý člověk. V létě sem do stínu koruny, kdy byly větve olistěné, dával Bran al’Vere stoly a lavice a lidé si tu mohli vychutnat skleničku a chladivý vánek, popovídat si či vytáhnout desku na dámu.

„Už jsme tady, chlapče.“ Tam sáhl po Bělině postroji, ale ona se zastavila před hostincem dřív, než se stačil dotknout postroje. „Zná cestu líp než já,“ zasmál se Tam.

Když náprava naposledy zavrzala, vynořil se z hostince Bran al’Vere, který se pohyboval překvapivě lehce na člověka jeho rozměrů, neboť byl skoro dvakrát tělnatější než kdokoliv jiný ve vesnici. Měl kulatý obličej, nahoře ohraničený řídkou šedou ofinou, a usmíval se. Přes chladné počasí měl na sobě košili s krátkými rukávy a přepásanou bělostnou zástěru. Na prsou mu visel stříbrný medailon ve tvaru závaží.

Medailon, spolu se sadou různě velkých závaží, které hostinský používal k vážení mincí kupců, přijíždějících z Baerlonu pro vlnu či tabák, byl odznakem úřadu starosty. Bran ho nosil pouze při jednání s kupci a o slavnostech, hodech a svatbách. Teď si ho vlastně vzal o den dřív, ale byly Jarnice, noc před Bel Tinem, kdy se lidé budou téměř celou noc vzájemně navštěvovat, v každém domě si povyměňují dárky a něco si zakousnou a popijí. Po zimě nejspíš považuje starosta Jarnice za dostatečný důvod, aby nečekal až do zítřka, pomyslel si Rand.

„Tame,“ volal starosta, když jim spěchal v ústrety. „Ať mi Světlo posvítí, moc rád tě zase vidím. A tebe taky, Rande. Jak se máš, chlapče?“

„Dobře, pantáto al’Vere,“ odpověděl Rand. „A ty?“ Ale Bran už se plně věnoval Tamovi.

„Už jsem si skoro myslel, že mi letos žádnou pálenku nepřivezeš. Ještě nikdy jsi tak dlouho nečekal.“

„Nějak se mi nechtělo opuštět hospodářství, Brane,“ vysvětloval Tam. „Ne s těmi vlky všude kolem. A taky to počasí.“

Bran si odkašlal. „Přál bych si, aby se někdo dokázal bavit o něčem jiným než o počasí. Každý si na něj stěžuje, a lidi, kteří by měli mít rozum, čekají, že zařídím, aby se spravilo. Právě jsem strávil dvacet minut s panímámou al’Donelovic, když jsem jí vysvětloval, že nemůžu nic udělat s čápy. I když ona čekala, že udělám…“ Bran zavrtěl hlavou.

„Špatný znamení,“ ozval se nakřáplý hlas, „o Bel Tinu na střechách nehnízdí jedinej čáp.“ K Tamovi a Branovi se přibelhal Cenn Buie, pokroucený a tmavý jako starý kořen, a při chůzi se opíral o hůl skoro stejně vysokou, jako byl sám, i stejně pokroucenou. „A bude ještě hůř, můžete mi věřit.“

„Takže se z tebe stal jasnovidec, který vykládá znamení?“ zeptal se Tam suše. „Nebo nasloucháš větru jako vědma? Toho je rozhodně dost. A někdy se zvedá nedaleko odsud.“

„Utahujte si ze mě, jen si poslužte,“ bručel Cenn, „ale jestli se brzo neoteplí, aby mohlo začít rašit obilí, spousta lidí bude mít do příští slizně krecht jako vymetenej. Příští zimu by ve Dvouříčí mohli zůstat naživu jenom vlci a krkavci. Pokud nějaká další zima přijde. Možná to bude pořád ještě tahleta.“

„Co má tohle znamenat?“ vyjel ostře Bran.

Cenn mu věnoval kyselý pohled. „O Nyneivě al’Meara toho dobrýho nemůžu moc říct. To víš. Například je moc mladá na… To je jedno. Ženskej kroužek zjevně protestuje pokaždý, když se vesnická rada byť jen pokusí probrat jejich záležitosti, i když do našich se ty baby pletou pokaždý, když je to napadne, což je skoro pořád, aspoň to tak vypadá…“

„Cenne,“ vložil se do hovoru Tam, „má to nějaký závěr?“

„Tohle je závěr, al’Thore. Zeptej se vědmy, kdy skončí zima. Možná nám nechce říct, co ve větru slyší. Možná slyší, že zima nikdy neskončí. Možná prostě bude zima až do chvíle, kdy se kolo otočí a skončí tenhle věk. Tady máš svůj závěr.“

„A možná se ovce naučí lítat,“ odsekl Tam a Bran rozhodil rukama.

„Světlo mě chraň před hlupáky. Ty, Cenne, sedíš ve vesnický radě, a teď akorát opakuješ to, co tvrdí Coplin. No, teď poslouchej mě. Máme už tak dost potíží bez…“

Randa kdosi náhle zatahal za rukáv a tichý hlas, určený pouze pro jeho uši, odpoutal jeho pozornost od rozhovoru starších mužů. „Pojď honem, Rande, dokud se hádají. Než ti stačí přidělit nějakou práci.“

Rand se podíval dolů a musel se usmát. Vedle vozu se krčil Mat Cauthon, aby ho Tam s Branem a Cennem neviděli, celý zkroucený, aby byl co nejmenší.

Jako obvykle se mu v hnědých očích poťouchle blýskalo. „Chytili jsme s Davem velkýho starýho jezevce, je celej naježenej, že jsme ho vytáhli z nory. Chceme ho pustit na Trávníku, uvidíš, jak budou holky zdrhat.“

Rand se zakřenil. Ještě vloni či předloni by mu to připadalo jako mnohem větší legrace, ale Mat asi už nikdy nedospěje. Rychle se ohlédl po otci – muži měli hlavy pořád u sebe a všichni tři mluvili najednou – a pak taky ztišil hlas. „Slíbil jsem, že složím to víno. Ale můžu se k vám přidat později.“

Mat vyvrátil oči. „Nosit sudy! Ať shořím, to bych radši hrál se sestřičkou dámu. To teda vím o něčem lepším, než je jezevec. Máme ve Dvouříčí cizince. Včera večer…“

Rand na okamžik zadržel dech. „Muž na koni?“ zeptal se naléhavě. „Muž v černým plášti na černým koni? A jeho plášť se ve větru ani nepohne?“

Mat polkl úsměv a ztišil hlas do chraplavého šepotu. „Tys ho taky viděl? Myslel jsem, že jsem byl jedinej. Nesměj se, Rande, ale pořádně mě vyděsil.“

„Já se nesměju. Mě vyděsil taky. Přísahal bych, že mě nenávidí, že mě chce zabít.“ Rand se otřásl. Až do této chvíle ho nikdy nenapadlo, že by ho někdo mohl chtít zabít, opravdu zabít. Takové věci se ve Dvouříčí prostě nestávaly. Souboj na pěsti, to snad, nebo zápas ve volném stylu, ale žádné zabíjení.

„S tou nenávistí nevím, Rande, ale stejně byl děsivej. Akorát seděl na tom koni a zíral na mě, bylo to těsně před vsí. No, já se odvrátil, jenom na chviličku – pochop, nebylo to snadný – a když jsem se podíval zpátky, byl pryč. Krev a popel! Už je to tři dny, ale nemůžu na něj přestat myslet. Pořád se ohlížím přes rameno.“ Mat se pokusil zasmát, ale vyznělo to spíš jako zaskřehotání. „Je to legrační, jak tě takový leknutí vezme. Napadají tě divný věci. Vlastně jsem si myslel – jenom na minutku, víš – že je to Temný.“ Znovu se pokusil zasmát, ale tentokrát ze sebe nevypravil ani to skřehotání.

Rand se zhluboka nadechl. Hlavně proto, aby si to sám připomněl, popaměti odříkal: „Temný a všichni Zaprodanci jsou připoutáni v Šajol Ghúlu za Velkou Mornou, připoutáni Stvořitelem v okamžiku stvoření, připoutáni až do konce časů. Ruka Stvořitele ochraňuje svět a Světlo svítí na nás na všechny.“ Znovu se nadechl a pokračoval: „Kromě toho, kdyby byl Noční pastýř volný, co by dělal ve Dvouříčí a proč by sledoval dva venkovský kluky?“

„To nevím. Ale vím, že ten jezdec byl… zlej. Nesměj se. Klidně to odpřisáhnu. Možná to byl Drak.“

„Koukám, že máš v hlavě plno veselých nápadů, co?“ zavrčel Rand. „Jsi horší než Cenn.“

„Moje máma vždycky říkala, že jestli se nezměním, přijdou si pro mě Zaprodanci. Jestli jsem někdy viděl někoho, kdo vypadal jako Išamael nebo Aginor, tak to byl on.“

„Všechny matky děsí děti Zaprodanci,“ poznamenal suše Rand, „ale většina jich z toho vyroste. Proč ne Stínomil, když už jsme u toho?“

Mat se na něj zamračil. „Takhle jsem se nevyděsil od… Ne, dokonce ani tehdy jsem se tolik nebál, a klidně to přiznám.“

„Já taky. Můj táta si myslí, že jsem se lekl jenom stínu pod stromy.“

Mat zachmuřeně přikývl a opřel se o loukoť. „Můj taky. Vykládal jsem to Davovi a Elamovi Dowtrymu. Hned zbystřili, ale zatím nic nezahlídli. A Elam si teď myslí, že jsem si z něj chtěl vystřelit. Podle Dava nejspíš přijel od Tarenskýho Přívozu – zloděj ovcí nebo slepic. Zloděj slepic!“ Mat se uraženě odmlčel.

„Možná je to celý stejně hloupost,“ usoudil nakonec Rand. „Možná to byl opravdu jenom zloděj ovcí.“ Snažil se představit si to, ale bylo to jako představovat si, že si vlk vyměnil místo s kočkou u myší díry.

„Nelíbilo se mi, jak se na mě díval. A tobě taky ne, pokud se dá soudit z toho, jak jsi nadskočil. Měli bychom o něm někomu říct.“

„Už jsme to udělali, Mate, oba, a nikdo nám nevěřil. Umíš si představit, jak pantátu al’Verea přesvědčujeme, že ten chlap existuje, když ho on sám neviděl? Poslal by nás k Nyneivě, jestli nejsme nemocní.“

„Ale teď jsme dva. Nikdo by přece nevěřil, že si oba něco vymejšlíme?“

Rand se podrbal na hlavě, protože nevěděl, co na to říci. Mat byl ve vesnici známý jako falešný peníz. Jeho žertíkům unikl jen málokdo. Teď se jeho jméno vynořilo pokaždé, když pradlena upustila prádlo do bláta, nebo když uvolněná podpínka shodila sedláka na zem. Mat ani nemusel být poblíž. Jeho podpora by nejspíš byla horší než žádná.

„Tvůj táta by si beztak myslel, žes mě k tomu navedl, a ten můj…“ prohlásil po chvíli. Zadíval se přes vůz k místu, kde spolu hovořili Tam, Bran a Cenn, a zjistil, že hledí do očí svému otci. Starosta stále ještě poučoval Cenna, který ho teď jen mrzutě poslouchal.

„Dobré ráno, Matrime,“ zahlaholil Tam vesele a přes bočnici zvedl soudek s pálenkou. „Vidím, žes přišel Randovi pomoct skládat víno. Hodnej kluk.“

Mat vyskočil na nohy při jeho prvním slově a začal couvat. „Dobrý ráno, pantáto al’Thore. Vám taky, pantáto al’Vere. Pantáto Buie. Nechť na vás svítí Světlo. Můj táta mě poslal…“

„To nepochybně poslal,“ skočil mu do řeči Tam. „A nepochybně, protože jsi mládenec, který všechno hned udělá, jsi svůj úkol už splnil. No, čím rychleji to víno složíte pantátovi al’Veremu do sklepa, hoši, tím rychleji se můžete jít podívat na kejklíře.“

„Kejklíř!“ vykřikl Mat a úplně strnul, právě když se Rand zeptal: „Kdy sem dorazil?“

Rand si za celý život ve Dvouříčí vzpomínal pouze na dva kejklíře, a jeden z nich sem zavítal, když ještě Tamovi sedával za krkem. To, že se tu další objevil právě o Bel Tinu, s harfou a flétnou a příběhy a vším ostatním… V Emondově Roli se o této slavnosti bude vyprávět ještě za deset let, i kdyby nakonec žádný ohňostroj nebyl.

„Hlouposti,“ bručel Cenn, ale když se na něj Bran podíval s celou vážností starostenského úřadu v očích, odmlčel se.

Tam se naklonil přes bočnici a opřel se o soudek s pálenkou. „Ano, potulný kejklíř, a už je tady. Podle pantáty al’Verea je zrovínka v pokoji v hostinci.“

„Přijel uprostřed noci.“ Hostinský nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Bušil na dveře, dokud nevzbudil celou rodinu. Kdyby nebyl svátek, řekl bych mu, ať si dá koně do stáje a vyspí se tam s ním, kejklíř nekejklíř. Představte si to, přijet takhle uprostřed noci.“

Rand ho zvědavě pozoroval. Nikdo se nevydá v noci z vesnice, ne v těchto dnech a už vůbec ne sám. Doškař znovu cosi tiše zabručel, ale tentokrát tak potichu, že mu Rand rozuměl jen pár slov. „Šílenec“ a „nepřirozený“.

„Neměl náhodou černej plášť, že ne?“ vyzvídal Mat.

Bran se zachechtal, až se mu přitom roztřásl teřich. „Černý! Má plášť jako každý potulný kejklíř, co jsem kdy viděl. Spíš záplaty než plášť, a víc barev, než si umíš představit.“

Rand sám sebe překvapil, když nahlas vyprskl smíchy. Smál se z čiré úlevy. Děsivý černý jezdec jako potulný kejklíř, to byl směšný nápad, jenže… Rozpačitě se plácl přes ústa.

„Vidíš, Tame,“ pokračoval Bran. „V týhle vesnici bylo od příchodu zimy moc málo smíchu. Teď je směšný dokonce i plášť potulnýho kejklíře. Už jenom kvůli tomu se vyplatilo přitáhnout ho sem až z Baerlonu.“

„Říkej si, co chceš,“ ozval se najednou Cenn. „Já pořád tvrdím, že to je strašný plýtvání penězma. I ten ohňostroj, co jste všichni prosazovali, že pro něj pošleme.“

„Takže bude i ohňostroj!“ vykřikl Mat, ale Cenn mlel dál.

„Mělo to tu být už před měsícem s prvním formanem v roce, ale žádný forman se neobjevil, nebo jo? Jestli nedorazí do zítra, co s ním budeme dělat? Zřídíme novou oslavu, jenom aby se to využilo? Teda, pokud ho vůbec přiveze, samozřejmě.“

„Cenne.“ Tam si povzdechl. „Máš tolik víry jako člověk z Tarenskýho Přívozu.“

„Tak kde teda je? No, řekni, al’Thore.“

„Proč jste nám to neřekli?“ vyptával se Mat zkormouceným hlasem. „Celá vesnice by se tím čekáním pobavila stejně jako kejklířem. Nebo skoro stejně. Viděli jste, jak byl každej mimo už při pouhý zmínce o ohňostroji?“

„Viděl,“ ujistil ho Bran a úkosem se podíval na doškaře. „A kdybych věděl jistě, jak se to dostalo ven… kdybych si například myslel, že si někdo stěžoval, kolik tyhle věci stojí, tam, kde ho můžou lidi slyšet, když to má být tajemství…“

Cenn si odkašlal. „Na tenhle vítr už mám moc starý kosti. Jestli vám to nevadí, půjdu se podívat, jestli by mi panímáma al’Vereová nesvařila kapku vína, abych zahnal ten chlad. Al’Thore…“ A vyrazil k šenku dřív, než domluvil. Když se za ním zavřely dveře, Bran si povzdechl.

„Občas si myslím, že Nyneiva má pravdu v tom… No, na tom teď nezáleží. Vy se, mládenci, na chvilku zamyslete. Každý je kvůli tomu ohňostroji jako na jehlách, a to zatím slyšeli jenom povídačky. Představte si, co se stane, jestli ho sem forman nedopraví včas, po všem tom očekávání. A při tom, jaký je počasí, kdo ví, kdy sem dorazí. Padesátkrát víc budou nadšení z kejklíře.“

„A cítili by se padesátkrát hůř, kdyby nedorazil,“ poznamenal pomalu Rand. „Dokonce ani Bel Tin by potom lidem nemusel zvednout náladu.“

„Když se náhodou rozhodneš ji používat, tak máš hlavu na správným místě,“ podotkl Bran. „Jednou tě doplní ve vesnický radě, Tame. Pamatuj na mý slova. Už teď by si nemohl víst o moc hůř než někteří, který bych moh jmenovat.“

„Nic z toho nám ale vůz vyložit nepomůže,“ prohlásil rázně Tam a podal starostovi první soudek pálenku. „Chci teplo, fajfku a sklenici dobrýho piva.“ Druhý soudek si hodil na rameno. „Jsem si jistý, že ti Rand poděkuje za pomoc, Matrime. A pamatuj si, čím dřív bude to víno ve sklepě…“

Když Tam s Branem zmizeli v hostinci, Rand se podíval na svého kamaráda. „Nemusíš mi pomáhat. Dav toho jezevce už dlouho neudrží.“

„A proč vlastně ne?“ utrousil Mat smířený s osudem. „Jak tvůj táta říkal, čím dřív bude to víno ve sklepě…“ Oběma rukama zvedl soudek s vínem a poklusem vyrazil k hostinci. „Možná tady někde bude Egwain. Pohled na to, jak na ni zíráš jako omráčenej vůl, bude skoro lepší než jezevec.“

Rand, jenž právě odkládal luk a toulec dozadu na vůz, se zarazil. Skutečně se mu podařilo vypudit Egwain z hlavy. To bylo samo o sobě neobvyklé. Jenže ona nejspíš bude někde v hostinci. Neměl moc velkou naději, že se jí vyhne. Jistě, už to bylo pár týdnů, co ji viděl naposledy.

„Tak co je?“ houkl od předních dveří Mat. „Neříkal jsem, že to udělám všechno sám. Ještě nejseš ve vesnický radě!“

Rand sebou trhl. Zvedl sud a vydal se za Matem. Možná tady nakonec ani nebude. Zvláštní, tahle možnost ho taky nijak zvlášť nepotěšila.

Kapitola 2

Cizinci

Když Rand s Matem přinesli do šenku první sudy, pantáta al’Vere už ze sudu uloženého u stěny plnil dva poháry svým nejlepším tmavým pivem, které si sám vařil. Na sudu se rozvalovala Číča, žlutá kočka z hostince, oči měla zavřené a ocásek ovinutý kolem tlapek. Tam stál před velkým krbem obloženým štípaným kamenem a nacpával si fajfku tabákem z nablýskané plechovky, kterou měl hostinský vždycky položenou na prosté krbové římse. Krb sahal přes půl stěny velké čtvercové místnosti, s římsou ve výši ramen, a praskající oheň vyháněl ze síně mráz.

Rand čekal, že v takový rušný den těsně před oslavami najde šenk až na Brana, svého otce a kočku prázdný, ale byli tu čtyři další členové vesnické rady včetně Cenna. S poháry v rukou posedávali v židlích s vysokými opěradly před krbem a kolem hlav se jim vinul modrošedý kouř. Projednou se nehrála dáma a Branovy knihy nečinně stály na poličce naproti krbu. Muži spolu dokonce ani nehovořili, jenom mlčky zírali do piva nebo si netrpělivě poklepávali troubelemi o zuby a čekali, až se k nim připojí Bran s Tamem.

V těchto dnech měla starosti rada nejen v Emondově Roli, ale nejspíš i v Hlídce a v Devenském Průseku. Dokonce i v Tarenském Přívozu, i když, kdo mohl vědět, co se lidem z Tarenského Přívozu vlastně honí hlavou.

Jenom dva z mužů před krbem, kovář Haral Luhhan a mlynář Jon Thane, se na chlapce aspoň podívali, když vstoupili. Pantáta Luhhan se však nejen podíval. Kovář měl paže silné jako většina mužů stehna, s vypracovanými svaly, a stále ještě na sobě měl dlouhou koženou zástěru, jako by na schůzi přispěchal rovnou od kovadliny. Zamračil se na oba hochy, pak se schválně narovnal a znovu se plně soustředil na nacpávání fajfky.

Rand zvědavostí zpomalil a málem vyjekl, když ho Mat nakopl do kotníku, naléhavě ukázal ke dveřím v zadní části síně a spěchal bez čekání dál. Rand ho s mírným kulháním o něco pomaleji následoval.

„Co to mělo znamenat?“ chtěl vědět, jakmile se dostal do chodby vedoucí do kuchyně. „Skoro jsi mi zlomil…“

„To starej Luhhan,“ vyhrkl Mat a přes Randovo rameno nahlédl do šenku. „Myslím, že mě podezírá, že jsem…“ Prudce se zarazil, protože z kuchyně vyšla panímáma al’Vereovic a za ní se linula vůně čerstvě upečeného chleba.

Na podnose nesla křupavé bochníky, které ji proslavily po celé Emondově Roli, a také talíře s nakládanou zeleninou a sýrem. Jídlo Randovi náhle připomnělo, že než ráno vyjeli ze statku, snědl jenom patku chleba. Zakručelo mu v žaludku, což ho poněkud uvedlo do rozpaků.

Panímáma al’Vereovic, štíhlá žena se silným copem prošedivělých vlasů přehozeným přes rameno, se na oba mateřsky usmála. „V kuchyni je tohohle víc, jestli máte hlad, a já ještě nepoznala kluka ve vašem věku, který by neměl hlad pořád. Jinýho věku vlastně taky ne, když už jsme u toho. Jestli je máte radši, peču dneska medový koláčky.“

Byla jednou z mála provdaných žen kolem, které se nikdy nesnažily dělat Tamovi dohazovačku. K Randovi se chovala mateřsky, a kdykoliv šel kolem hostince, usmála se na něj a strčila mu do ruky kus něčeho k zakousnutí, ale úplně stejně se chovala ke všem zdejším mládencům. Pokud se na něj občas podívala, jako by chtěla udělat něco víc, nezašla nikdy dál než k pohledům, za což jí byl Rand hluboce vděčný.

Aniž by čekala na odpověď, odkráčela do šenku. Okamžitě následovalo šoupání židlí na podlaze, jak muži vstávali a radostně vykřikovali nad čerstvým chlebem. Byla v Emondově Roli široko daleko nejlepší kuchařkou a v okruhu několika mil nebylo muže, který by ochotně nezasedl za její stůl.

„Medový koláčky,“ olízl se Mat.

„Potom,“ připomněl mu pevně Rand, „nebo to nikdy nedoděláme.“

Nad schody do sklepa vedle dveří do kuchyně visela rozsvícená lampa, další pak vytvářela jezírko světla v místnosti s kamennými stěnami pod hostincem a vyháněla temnotu do nejzazších koutů. Podél stěn a na podlaze stály dřevěné stojany a v nich byly soudky s pálenkou a moštem a větší sudy s pivem a vínem. Některé z nich už byly naražené. Mnoho vinných sudů si Bran al’Vere vlastnoručně popsal křídou, takže bylo jasné, kdy víno koupil, který forman mu ho dovezl a ve kterém městě bylo vyrobeno, ale všechny sudy piva a kořalky pocházely od sedláků z Dvouříčí nebo od samotného Brana. Formani a někdy i kupci občas přiváželi pálenku a pivo zvenčí, ale to nikdy nebylo tak dobré, a kromě toho stálo celé jmění, a nikdy se ho nikdo nenapil víc než jednou.

„Takže,“ začal Rand, když naskládali sudy do stojanů, „cos vyvedl, že se teď musíš pantátovi Luhhanovi vyhýbat?“

Mat pokrčil rameny. „Nic, opravdu. Řekl jsem Adanovi al’Caarovi a těm jeho kamarádům, co jim ještě visí nudle u nosu – Evinu Finngarovi a Dagu Coplinovi – že někteří sedláci viděli strašidelný psy, co běhají po lese a z tlamy jim šlehá oheň. Zbaštili to i s chlupama.“

„A pantáta Luhhan se na tebe zlobí kvůli tomuhle?“ podivil se Rand.

„No, ne tak docela.“ Mat se odmlčel a potřásl hlavou. „Víš, posypal jsem dva z jeho psů moukou, až byli úplně bílí. Pak jsem je pustil u Dagova domu. Jak jsem měl vědět, že poběží rovnou domů? To vážně není moje chyba. Kdyby panímáma Luhhanovic nenechala otevřený dveře, nebyli by vlítli dovnitř. Není to, jako že jsem chtěl, aby měli mouku po celým domě.“ Mat se uchechtl. „Slyšel jsem, že všechny tři, starýho Luhhana i ty čokly, vyhnala z domu koštětem.“

Rand sebou trhl a zároveň se rozesmál. „Kdybych byl na tvým místě, dělal bych si větší starosti s Alsbet Luhhanovou než s kovářem. Alsbet je skoro stejně silná, zato mnohem vzteklejší. Ale stejně na tom nezáleží. Když půjdeš dost rychle, možná si tě ani nevšimne.“ Matův výraz říkal, že podle něj Rand rozhodně není vtipný.

Nicméně když se vraceli šenkem, Mat nijak spěchat nemusel. Šestice mužů si přitáhla židle ke krbu. Tam, zády k ohni, hovořil tichým hlasem a ostatní se předkláněli, aby jim nic neuniklo, a poslouchali tak pozorně, že by si nejspíš nevšimli, ani kdyby někdo prohnal šenkem stádo ovcí. Rand se k nim chtěl připojit a poslechnout si, o čem to mluví, ale Mat ho zatahal za rukáv a upřel na něj bolestínský pohled. Rand ho s povzdechem následoval ven k povozu.

Při návratu na chodbu našli na vrcholku schodiště tác a ve vzduchu se vznášela sladká vůně horkých medových koláčků. Byly tu také dva poháry a džbánek svařeného jablečného vína, z něhož se ještě kouřilo. I když chtěl Rand původně počkat, poslední dvě cesty mezi vozem a sklepem se snažil udržet soudek a zároveň zvednout koláček.

Položil poslední soudek do stojanu, otřel si drobky ze rtů, a zatímco Mat skládal svůj náklad, poznamenal: „A teď ten kejkl…“ Na schodech zadupaly kroky a do sklepa vpadl Evin Finngar, z jehož baculatého obličeje vyzařovala touha podělit se o novinky. „Ve vesnici jsou cizinci.“ Popadl dech a kysele se zadíval na Mata. „Žádný strašidelný psy jsem neviděl, ale slyšel jsem, že někdo posypal moukou psy pantáty Luhhana. Taky jsem slyšel, že panímáma Luhhanovic ví, po kom se má poohlídnout.“

Evinovi bylo teprve čtrnáct, a proto se Rand s Matem na všechno, co řekl, dívali spatra. Tentokrát si ale vyměnili poplašený pohled a promluvili oba najednou.

„Ve vesnici?“ zeptal se Rand. „Ne v lese?“

„Měl černej plášť? Viděls mu do tváře?“ vyptával se Mat.

Evin se nejistě podíval z jednoho na druhého, a když k němu Mat hrozivě vykročil, spěšně dodával: „Jasně že jsem mu viděl do tváře. A plášť má zelenej. Nebo možná šedej. Mění barvu. Vždycky, když se zastaví, tak jakoby vybledne. Občas ho dokonce ani nevidíš, i když se koukáš přímo na něj, dokud se nepohne. A ona ho má modrej jako nebe a desetkrát pěknější než všechny slavnostní šaty, co jsem kdy viděl. Taky je desetkrát hezčí než všechny ženský, co jsem kdy viděl. Je to urozená dáma, jako v těch příbězích. Musí být.“

„Ona?“ vyjekl Rand. „O kom to mluvíš?“ Zíral na Mata, který si položil obě ruce na hlavu a zavřel oči.

„Přece ti cizinci, co jsem ti o nich chtěl říct,“ mumlal Mat, „než jsi mě dostal do…“ Zarazil se, otevřel oči a upřeně se zadíval na Evina. „Přijeli včera večer,“ dodal Mat po chvíli, „a vzali si pokoje tady v hostinci. Viděl jsem je jet dovnitř. Ty jejich koně, Rande. Nikdy jsem neviděl tak vysoký koně, ani tak štíhlý. Vypadají, že by mohli běžet věčně. Myslím, že on pracuje pro ni.“

„Je ve službě,“ vložil se do hovoru Evin. „Říká se tomu být ve službě, v těch příbězích.“

Mat pokračoval, jako by Evin vůbec nepromluvil. „Každopádně se jí klaní a dělá, co ona řekne. Jenom nevypadá jako najatej sluha. Možná je to voják. Podle toho, jak nosí meč, jako by byl jeho součástí, jako ruka nebo noha. Kupecký strážci vedle něj vypadají jako voříšci. A ona, Rande. Nikdy jsem si někoho takovýho ani nedokázal představit. Ta je dokonce mimo příběhy. Je jako… jako…“ Mat se odmlčel a věnoval Evinovi kyselý pohled. „… jako urozená dáma,“ dokončil s povzdechem.

„Kdo to teda je?“ chtěl vědět Rand. Kromě kupců, kteří sem jednou ročně zajížděli, aby nakoupili tabák a vlnu, a formanů do Dvouříčí ještě nikdy nezavítal nikdo přespolní, nebo skoro nikdy. Občas se někdo cizí objevil v Tarenském Přívozu, ale nikdy ne tak daleko na jih. Většina kupců a formanů sem navíc jezdila celá léta, takže se mezi cizince nepočítali. Prostě jenom nebyli místní. Bylo to dobrých pět let, co do Emondovy Role naposled zavítal skutečný cizinec, a ten se navíc snažil ukrýt před nějakými potížemi v Baerlonu, které nikdo v dědině nepochopil. Nezdržel se dlouho. „A co chtějí?“

„Co chtějí?“ vyjekl Mat. „Je mi jedno, co chtějí. Cizinci, Rande, a cizinci, o jakých se ti nikdy ani nesnilo. Jen si to představ!“ Rand otevřel ústa a zase je zavřel, aniž by promluvil. Jezdec v černém plášti ho znervóznil, asi jako kdyby se na psích dostizích objevila kočka. Vypadalo to prostě jako děsivá souhra náhod, tři cizinci ve vesnici zároveň. Tři, pokud plášť toho chlapíka, který měnil barvy, nikdy nečernal.

„Jmenuje se Moirain,“ prohlásil Evin do náhlého ticha. „Slyšel jsem, jak to ten chlap říká. Moirain, tak ji oslovoval. Urozená paní Moirain. On se jmenuje Lan. Vědmě se možná nelíbí, ale mně ano.“

„Proč myslíš, že se Nyneivě nelíbí?“ podivil se Rand.

„Ráno požádala vědmu, aby jí ukázala cestu,“ vysvětloval Evin, „a oslovila ji ‚dítě‘.“ Rand s Matem tiše hvízdli mezi zuby a Evin si ve spěchu, aby to všechno vypověděl, začal šlapat na jazyk. „Paní Moirain nevěděla, že je to vědma. Když to zjistila, hned se Nyneivě omluvila. To zase jo. A ptala se na něco kolem bylinek a na to, kdo je kdo v Emondově Roli, a byla stejně uctivá jako každá jiná žena ve vsi – dokonce víc než některý z nich. Pořád se na něco ptá, jak jsou lidi starý, jak dlouho bydlí tam, kde bydlí, a… och, já ani nevím, na co všechno. No, Nyneiva odpovídala, jako kdyby kousla do zelený sladkůvky. Pak, když urozená paní Moirain odešla, Nyneiva se za ní koukala jako… no, rozhodně ne přátelsky, to vám povídám.“

„A to je všechno?“ zeptal se Rand. „Znáš Nyneiviny nálady. Když ji loni Cenn Buie oslovil dítě, praštila ho po hlavě holí, a on je člen vesnický rady, a kromě toho je dost starý na to, aby byl jejím dědečkem. Nyneiva vyletí kvůli kdečemu, ale nikdy se nezlobí dýl, než zahne za roh.“

„Na mě je i to moc dlouho,“ zamumlal Evin.

„Mně je jedno, koho Nyneiva mlátí,“ poznamenal Mat, „pokud to nejsem já. Tohle bude nejlepší Bel Tin ze všech. Kejklíř, dáma – kdo by mohl chtít víc? Kdo potřebuje ohňostroj?“

„Kejklíř?“ vyhrkl Evin, a hlas mu prudce stoupl.

„No tak, Rande,“ pokračoval Mat a mladšího chlapce si nevšímal. „Tady jsme už hotoví. Musíš se na toho chlapa podívat.“ Vyběhl po schodech. Evin se škrábal za ním a volal: „Vážně je tady kejklíř, Mate? To není jako ty strašidelný psi, že ne? Nebo ty žáby?“

Rand se ještě zastavil, aby zhasil lampu, a pak spěchal za nimi.

V šenku se mezitím k ostatním před krbem připojili ještě Rowan Hum a Samel Crawe, takže tu byla celá vesnická rada. Právě hovořil Bran al’Vere a tentokrát ztišil svůj obvykle výrazný projev natolik, že za sražené židle dolehlo jenom bručivé mumlání. Starosta svá slova zdůrazňoval tím, že si ukazováčkem klepal do dlaně druhé ruky a očima jezdil od jednoho muže ke druhému. Posluchači souhlasně přikyvovali, ať už vykládal cokoliv, i když Cenn poněkud váhavěji než ostatní.

To, jak měli všichni hlavy dohromady, mluvilo jasněji než namalované znamení. Ať už probírali cokoliv, hodilo se to pouze pro uši vesnické rady, aspoň prozatím. Rozhodně by se jim nelíbilo, kdyby se Rand pokusil poslouchat. Váhavě se tedy vydal ven. Pořád tu ještě byl potulný kejklíř. A ti cizinci.

Venku zatím zmizela Běla i s vozíkem. Hu nebo Tad, podomci z hostince, ji odvedli pryč. Mat s Evinem stáli pár kroků od předních dveří hostince, dívali se na sebe a pláště jim povlávaly ve větru.

„Tak naposled,“ hulákal Mat, „já si z tebe neutahuju. Je tady kejklíř. A teď zmiz. Rande, vysvětlil bys tady tomu troubovi, že mluvím pravdu, takže mě má nechat na pokoji?“

Rand si přitáhl plášť a vykročil, aby Mata podpořil, ale slova z něj nevyšla, protože se mu zježily vlasy. Znovu ho kdosi pozoroval. Vůbec se to nepodobalo pocitu, který v něm vyvolal onen zakuklený jezdec, ale taky to nebylo nic příjemného, zvláště tak brzy po onom prvním setkání.

Rychle se rozhlédl po Trávníku, ale zjistil pouze to, co už viděl předtím – hrály si tam děti, lidé připravovali oslavu a nikdo se nedíval jeho směrem. Jedle už byla připravená. V bočních uličkách se honily další děti a pokřikovaly na sebe. Všechno bylo tak, jak být mělo. Kromě toho, že ho někdo sledoval.

Pak ho cosi přimělo, aby se otočil a zvedl zrak. Na kraji taškové střechy hostince se usadil velký krkavec a v poryvech větru se trochu kymácel. Hlavu měl nakloněnou na stranu a jedno černé, korálkové oko upíral… na něj, pomyslel si Rand. Polkl a náhle v něm vzplál hněv, prudký a divoký.

„Špinavej mrchožroute,“ zavrčel.

„Už mě unavuje, jak na mě pořád někdo kouká,“ posteskl si Mat, a Rand si uvědomil, že jeho přítel stojí vedle něj a taky se mračí na krkavce.

Vyměnili si pohledy a pak se oba sehnuli pro kámen.

Dva kameny mířily přesně na cíl… jenže krkavec uskočil stranou a kameny prosvištěly místem, kde před chviličkou stál. Jednou mávl křídly, znovu naklonil hlavu a upřel na ně černé oko. Nijak se nepolekal, ani nedával najevo, že by se snad přihodilo něco pozoruhodného.

Rand na ptáka ohromeně zíral. „Už jsi někdy viděl krkavce, který by udělal tohle?“ zeptal se tiše.

Mat zavrtěl hlavou, aniž by od opeřence odtrhl zrak. „Nikdy. A žádnýho jinýho ptáka taky ne.“

„Odporný pták,“ ozval se za nimi ženský hlas, který i přes zřejmou nechuť zněl melodicky, „nikdy se jim nedá věřit.“

Krkavec se s pronikavým výkřikem vrhl do vzduchu tak prudce, že ze střechy na zem spadla dvě jeho pera.

Rand s Matem se překvapeně otočili a sledovali ptáka, jenž rychle zamířil přes Trávník směrem k pohoří Oparů, jehož vrcholky byly jako obvykle zahalené v oblacích. Letěl přes Západní polesí, až se zmenšil v pouhou tečku na západě a pak úplně zmizel z dohledu.

Rand se zadíval na ženu, která promluvila. Ona také sledovala odlétajícího krkavce, ale nyní se obrátila zpátky k nim a jejich oči se setkaly. Rand se dokázal jenom dívat. Musela to být ta urozená paní Moirain, a měla všechno, co Mat s Evinem říkali, že má, a ještě něco navíc.

Když se Rand doslechl, že Nyneivu oslovila dítě, představil si ji jako stařenu, ale stará věru nebyla. Rand vůbec nedokázal její věk určit. Nejdřív si myslel, že je asi tak stejného věku jako Nyneiva, ale čím déle se na ni díval, tím víc mu připadalo, že je starší. Ve velkých tmavých očích měla zcela dospělý výraz a z jejího výrazu bylo patrné, že si dobře uvědomuje, že nikdo nemládne. Její oči Randovi na chviličku připadaly jako hluboké tůně, které se ho chystají pohltit. Bylo mu také jasné, proč o ní Mat s Evinem tvrdili, že je jako dáma z příběhů. Nesla se půvabně a jako někdo, kdo je zvyklý rozkazovat, až se Rand cítil neohrabaný a nejistý. Sahala mu sotva k bradě, ale byla taková osobnost, že mu její výška připadala jako jedině správná, a on se cítil nehezky vysoký.

Rozhodně se nepodobala nikomu, koho znal. Obličej a vlasy spadající v měkkých vlnách na ramena jí rámovala široká kapuce pláště. Rand jaktěživ neviděl dospělou ženu s rozpuštěnými vlasy. Každá dívka ve Dvouříčí se nemohla dočkat, až ženský kroužek prohlásí, že už je dost stará na to, aby mohla nosit cop. A šaty měla ta žena stejně zvláštní. Plášť z blankytného sametu měla hustě vyšívaný stříbrem a výšivku kolem okrajů tvořily lístky, propletené větvičky a květy. Šaty, které se jí při chůzi leskly, byly také modré, jen o něco tmavší než plášť, se smetanově bílým prolamováním. Kolem krku jí visel náhrdelník z těžkých zlatých článků a další zlatý řetízek, tento velice tenký, měla vpletený do vlasů a na čele jí přidržoval jiskřící modrý kamínek. Dále měla široký pás spletený ze zlata a na prostředníku levé ruky zlatý prsten ve tvaru hada zakousnutého do vlastního ocasu. Rand takový prsten sice nikdy na vlastní oči neviděl, nicméně poznal velkého hada – symbol věčnosti, dokonce ještě starší než kolo času.

Hezčí než všechny slavnostní šaty, říkal Evin, a měl pravdu. Ve Dvouříčí se takhle nikdo neoblékal. Nikdy.

„Dobré ráno, paní… ehm… urozená paní Moirain,“ vyhrkl Rand. Z toho zakoktání celý zrudl.

„Dobré ráno, urozená paní Moirain,“ zopakoval Mat poněkud plynuleji, i když jenom o trochu.

Dáma se usmála a Rand se přistihl, jak přemýšlí nad tím, zda by pro ni nemohl udělat něco, co by mu posloužilo jako důvod, aby mohl zůstat v její blízkostí. Samozřejmě věděl, že se usmívá na ně na všechny, nicméně jemu připadalo, že její úsměv patří pouze jemu. Mat se přihlouple křenil.

„Znáte moje jméno,“ pronesla, a znělo to, jako by ji to potěšilo. Jako kdyby její přítomnost, byť krátká, pak ve vesnici nesloužila jako námět k hovorům celý rok! „Ale musíte mi říkat Moirain, ne urozená paní. A jak se jmenujete vy?“

Evin přiskočil dřív, než stačili promluvit ostatní. „Já se jmenuju Evin Finngar, má paní. To já jim řekl, jak se jmenujete. Proto to vědí. Slyšel jsem, jak vám tak říká Lan, ale neposlouchal jsem schválně. Do Emondovy Role ještě nikdy nikdo takový jako vy nepřijel. A taky tu je potulný kejklíř na Bel Tin. A dneska jsou Jarnice. Přijdete k nám domů? Moje máma napekla jablečný koláče.“

„Ještě uvidím,“ odpověděla Moirain a položila Evinovi ruku na rameno. V očích se jí pobaveně zablýsklo, i když jinak na sobě nedávala nic znát. „Nevím, jestli se mohu srovnávat s kejklířem, Evine. Ale musíš mi říkat Moirain.“ Vyčkávavě se zadívala na Randa s Matem.

„Já jsem Matrim Cauthon, pa… ehm… Moirain,“ vypravil ze sebe Mat. Škrobeně se poklonil, a když se narovnal, byl rudý jako rak.

Randa napadlo, zda by neměl udělat něco podobného, tak jak to v příbězích muži dělávali, ale když viděl Mata, tak se radši jenom představil. Aspoň si tentokrát nešlapal na jazyk.

Moirain se z něj podívala na Mata a zase zpátky. Rand si pomyslel, že se usmívá úplně stejně jako Egwain, když měla nějaké tajemství. Obě prostě jen lehce pozvedly koutky úst. „Dokud budu v Emondově Roli, mohla bych čas od času potřebovat s něčím pomoct,“ poznamenala Moirain. „Nechtěli byste pro mě něco udělat?“ Zasmála se, jak všichni najednou souhlasili. „Na,“ pokračovala a překvapenému Randovi vtiskla do dlaně peníz a oběma rukama mu dlaň pevně zavřela.

„To není nutné,“ začal Rand, ale ona jeho námitky uťala, podala peníz i Evinovi a pak stiskla Matovi ruku stejně jako předtím Randovi.

„Jistěže je,“ ujistila ho. „Nemohu po vás chtít, abyste pracovali zadarmo. Považujte to za upomínku a noste to při sobě, abyste nezapomněli, že jste slíbili přijít, až vás o to požádám. Odteď je mezi námi pouto.“

„Nikdy na to nezapomenu,“ vypískl Evin.

„Později si budeme muset promluvit,“ pokračovala Moirain, „a vy mi o sobě musíte všechno povyprávět.“

„Urozená paní… totiž Moirain?“ začal váhavě Rand, když se otáčela. Zastavila a ohlédla se přes rameno, a Rand musel nejdřív polknout, než mohl promluvit. „Proč jsi vlastně přijela do Emondovy Role?“ Její výraz se nezměnil, ale Rand si náhle přál, aby se nezeptal, i když nedokázal říct proč. Snažil se to rychle vysvětlit. „Nechtěl jsem být neomalený. Mrzí mě to. Já jenom, že do Dvouříčí nikdo nejezdí, jenom kupci a formani, když není moc hluboký sníh, jinak se sem z Baerlonu nedostanou. Skoro nikdo nejezdí. Rozhodně ne nikdo jako ty. Kupečtí strážní občas říkají, že tady je konec světa, a já si myslím, že každýmu, kdo není odtud, to tak musí připadat. Prostě mě to zajímá.“

Tehdy se Moirain pomalu přestala usmívat, jako by si cosi připomněla. Chvilku se na něj jenom dívala. „Studuji dějiny,“ pravila nakonec, „a sbírám staré příběhy. Toto místo, kterému říkáte Dvouříčí, mě odjakživa velice zajímalo. Občas jsem narazila na příběhy, které se tu kdysi dávno odehrály, tady a na jiných místech.“

„Příběhy?“ podivil se Rand. „Co by se kdy mohlo přihodit ve Dvouříčí, aby to zajímalo někoho jako – totiž, co se tu kdy mohlo vůbec přihodit?“

„A jak jinak bys tomu chtěla říkat, než Dvouříčí?“ dodal Mat. „Tak se tomu tady říkalo vždycky.“

„Jak se kolo času otáčí,“ vykládala Moirain s nepřítomným pohledem napůl pro sebe, „dostávají místa různá jména. I lidé mají mnoho jmen, mnoho tváří. Různé tváře, ale pokaždé je to stejný člověk. A přesto nikdo nezná velký vzor, který kolo tká, ba dokonce ani vzor jednoho věku. Můžeme pouze přihlížet, studovat a doufat.“

Opět soustředila pozornost na ně a všichni tři hoši se trochu otřásli, jako by se probouzeli. „Později si promluvíme,“ slíbila Moirain. Chlapci mlčeli. „Později.“ Zamířila k Vozovému mostu a zdálo se, že se vznáší nad zemí a vůbec se jí nedotýká nohama, a plášť se kolem ní vzdouval jako křídla.

Když odešla, odpoutal se od hostince vysoký muž, kterého si Rand předtím nevšiml, a zamířil za ní. Ruku měl položenou na dlouhém jílci meče. Jeho tmavošedozelený plášť průběžně měnil barvu víc dozelena nebo došeda, a jak mu povlával ve větru, procházel odstíny od šedé přes zelenou až k hnědé. Občas plášť skoro zmizel, jak se barvou přizpůsoboval tomu, co leželo za ním. Vlasy měl onen muž dlouhé, na spáncích prokvetlé, a přidržoval mu je úzký kožený řemínek. Tvář měl jako vytesanou z kamene, ošlehanou, ale i přes své šediny bez vrásek. Když se pohnul, Randovi okamžitě vytanul na mysli vlk.

Jak míjel trojici chlapců, přeměřil si je pohledem, a oči měl studené a modré jako úsvit uprostřed zimy. Jako by je v duchu zvažoval, a na tváři se mu přitom neobjevil ani náznak toho, co mu ona pomyslná závaží prozradila. Zrychlil, dokud nedostihl Moirain, načež zpomalil a vyrovnal krok s ní. Naklonil se a něco jí řekl. Rand konečně vydechl. Vůbec si neuvědomil, že tak dlouho zadržoval dech.

„To byl Lan,“ hlásil ochraptěle Evin, jako by také na chvíli přestal dýchat. Mohl za to ten pohled. „Vsadím se, že je to strážce.“

„Nebuď labuť,“ zasmál se Mat, ale byl to dost otřesený smích. „Strážci jsou jenom povídačky. A vůbec, strážci mají meče a zbroj zdobený zlatem a drahokamama a všechen čas tráví na severu ve Velký Morně, kde bojujou se zlem a s trollokama a tak.“

„Mohl by to být strážce,“ trval na svém Evin.

„Viděls na něm nějaký zlato nebo drahokamy?“ ušklíbl se Mat. „Máme snad ve Dvouříčí nějaký trolloky? Máme ovce. Rád bych věděl, co se tu mohlo stát, aby to zajímalo někoho, jako je ona.“

„Něco se přihodit mohlo,“ ozva se Rand. „Povídá se, že hostinec tu stojí už tisíc let, možná víc.“

„Tisíc let ovcí,“ opáčil Mat.

„Stříbrný groš!“ vykřikl Evin. „Dala mi celý stříbrný groš! Jen si představte, co si za něj můžu koupit, až přijede forman.“

Rand otevřel ruku. Prohlédl si minci, kterou dostal, a málem ji překvapením upustil. Velkou stříbrnou minci s vyraženým obrázkem ženy s plamenem na dlani obrácené vzhůru sice nepoznal, ale když Bran al’Vere vážíval mince, které kupci přiváželi z tuctu různých zemí, měl oči otevřené, a proto měl hrubou představu o její hodnotě. Za tolik stříbra by si mohl kdekoliv ve Dvouříčí koupit slušného koně a ještě by mu něco zbylo.

Podíval se na Mata a viděl, že se tváří stejně ohromeně, jako se musel tvářit i on. Naklonil dlaň tak, aby jeho peníz viděl Mat, ale ne Evin, a tázavě pozvedl obočí. Mat kývl, a chvíli na sebe oba užasle koukali.

„Jakou práci to po nás vlastně chtěla?“ zeptal se Rand nakonec.

„Nevím,“ přiznal Mat, „a je mi to úplně fuk. Stejně ho neutratím. Ani až dorazí forman.“ S tím si strčil minci do kapsy kabátu.

Rand kývl a pomalu udělal totéž se svou. Nebyl si jistý proč, ale měl prostě dojem, že Mat udělal správnou věc. Peníz by utratit neměl. Ne, když pocházel od ní. Nemohl si vzpomenout, nač je ještě stříbro dobré, ale…

„Myslíte, že bych si svůj měl taky nechat?“ Na Evinově tváři se zračila bolestná nerozhodnost.

„Jistě, jestli chceš,“ odpověděl mu Mat.

„Myslím, že ti ho dala, abys ho utratil,“ připojil Rand.

Evin se zadíval na minci, pak zavrtěl hlavou a nacpal si stříbrný groš do kapsy. „Nechám si ho,“ prohlásil nakonec lítostivě.

„Ještě pořád je tu kejklíř,“ dodal Rand a mladší hoch se rozzářil.

„Teda jestli se probudí,“ poznamenal Mat.

„Rande, opravdu tu je kejklíř?“ ujišťoval se Evin.

„Uvidíš,“ odpověděl se smíchem Rand. Bylo jasné, že Evin neuvěří, dokud potulného kejklíře neuvidí na vlastní oči. „Dřív nebo později bude muset sejít dolů.“

Přes Vozový most se k nim donesl křik, a když Rand zvedl hlavu, aby viděl, co se děje, rozesmál se na celé kolo. Zástup vesničanů, od šedovlasých kmetů k batolatům, která sotva chodila, provázel k mostu vysoký vůz. Mohutný povoz táhlo osm koní a na plátěném přehozu zvenčí visely rance připomínající hrozny vína. Forman konečně dorazil. Cizinci a potulný kejklíř, ohňostroj a forman. Tohle bude ten úplně nejlepší Bel Tin.

Kapitola 3

Forman

Formanský vůz rachotil po těžkých trámech na Vozovém mostě a přivázané hrnce řinčely a narážely o sebe. Forman, stále obklopený houfem vesničanů a sedláků, kteří se sešli kvůli slavnosti, přitáhl koním opratě a zastavil vůz před hostincem. Ze všech stran sem přicházeli další lidé, přidávali se k davu kolem velkého vozu, jehož kola byla vyšší než člověk, a upírali oči na formana, který seděl nad nimi na kozlíku.

Muž na voze byl Padan Fain, bledý, vyzáblý chlapík s dlouhýma rukama a velkým, zahnutým nosem. Fain, jenž se vždycky smál, jako kdyby znal vtip, který neznal nikdo jiný, se se svým vozem a spřežením objevoval v Emondově Roli každé jaro, co si Rand pamatoval.

Dveře hostince se rozletěly ve chvíli, kdy spřežení za cinkání postrojů zastavovalo, a v nich se objevila vesnická rada v čele se starostou al’Verem a Tamem. Vyšli ven – dokonce i Cenn Buie – doprostřed nadšených výkřiků, kdy se lidé dožadovali špendlíků, krajek, knih a tuctu dalších věcí. Lidé se váhavě rozestupovali, aby radu nechali projít, ale hned se za nimi zase stahovali k vozu a nepřestávali na formana pokřikovat. Většina z nich se dožadovala novinek.

V očích vesničanů byly jehly, čaj a podobné věci jenom polovinou nákladu formanského vozu. Stejně důležité pro ně byly zprávy zvenčí, novinky ze světa za Dvouříčím. Někteří formani prostě povykládali, co věděli, vysypali všechno najednou jako kupu smetí, kterým nechtěli být obtěžováni. Z jiných bylo zase nutné každé slovo páčit, mluvili s nechutí a bez příkras. Fain mluvil otevřeně, byť často jízlivě, a svoje příběhy protahoval a předváděl se, že mu mohli kejklíři závidět. Byl rád středem pozornosti, naparoval se jako podměrečný kohoutek a všichni na něm mohli oči nechat. Rand si říkal, že Faina nejspíš příliš nepotěší, až zjistí, že v Emondově Roli je skutečný kejklíř.

Forman si dával načas s uvazováním opratí a radě i vesničanům věnoval stejnou pozornost, což znamenalo, že si jich moc nevšímal. Ledabyle pokynul, ale nikomu zvlášť. Mlčky se usmíval a nepřítomně zamával lidem, s nimiž se víc přátelil, i když jeho přátelství bylo vždycky zvláštně odtažité, žoviální, aniž by se s lidmi nějak zvlášť sblížil.

Lidé se stále hlasitěji dožadovali novinek, ale Fain vyčkával a motal se kolem kozlíku, dokud dav a jeho očekávání nedosáhnou hranice, kterou chtěl on. Pouze členové rady mlčeli. Radní si zachovávali důstojnost patřící k jejich postavení, nicméně rostoucí oblaka kouře z tabáku, který jim stoupal nad hlavu, dokazoval, že jim to dá dost práce.

Rand s Matem se protlačili davem co nejblíž k vozu. Rand by byl zůstal stát už v půli cesty, ale Mat se dral dál a Randa táhl za sebou, dokud nestáli přímo za radními.

„Už jsem si myslel, že chcete zůstat trčet na statku celou slavnost,“ křikl na Randa přes lomoz Perrin Aybara. Kovářský tovaryš s kudrnatými vlasy byl o půl hlavy menší než Rand a byl tak mohutný, že vypadal jako jeden a půl chlapa. Paže a ramena měl skoro stejně silné jako sám pantáta Luhhan. Byl by si mohl snadno udělat dost místa, ale to nebyl jeho způsob. Cestu si vybíral opatrně a omlouval se lidem, kteří si krom formana ničeho jiného téměř nevšímali. Perrin se přesto omlouval, a jak se propracovával davem k Randovi s Matem, snažil se nikoho neodstrkovat. „Představte si to,“ vyhrkl, když k nim konečně dorazil. „Bel Tin a forman, oba zároveň. Sázím se, že ohňostroj opravdu bude.“

„Nevíš toho ani čtvrtinu,“ smál se Mat.

Perrin si ho podezíravě přeměřil a pak se tázavě podíval na Randa.

„Je to pravda,“ potvrdil Rand a ukázal na rostoucí sběh lidí, kteří hulákali. „Později. Vysvětlím ti to později. Později, povídám.“

Právě v té chvíli se Padan Fain postavil na kozlíku a dav se okamžitě utišil. Randova poslední slova zahřměla do naprostého ticha ve chvíli, kdy forman zvedl ruku a otevřel ústa. Všichni se otočili a zadívali se na Randa. Kostnatý mužík na voze, očekávající, že každý bude viset na jeho prvních slovech, na Randa vrhl pronikavý, pátravý pohled.

Rand zrudl až po kořínky vlasů a přál si, aby byl tak velký jako Evin, a tudíž tolik nevyčníval. Jeho přátelé taky neklidně přešlapovali. Bylo to teprve vloni, co si jich Fain poprvé všiml, čímž je uznal za muže. Fain obvykle neměl čas na nikoho, kdo byl příliš mladý, než aby si u něj mohl koupit nějaké zboží. Rand jenom doufal, že se ve formanových očích nezařadil zpět mezi děti.

Fain si hlasitě odkašlal a přitáhl si těžký plášť k tělu. „Ne, ne pozdějc,“ zadeklamoval a znovu důležitě pozvedl ruku. „Povím vám to hned.“ Při řeči mával rukama a metal svá slova do davu. „Vy si myslíte, že máte ve Dvouříčí potíže, co? No, celičkej svět má potíže, od Velký Morny až na jih k Bouřlivýmu moři, od Arythskýho oceánu na západě až k Aielský pustině na východě. A dokonce ještě dál. Zima že u vás byla drsnější, než kdy kdo zažil, dost studená, aby vám ztuhla krev v žilách a popraskaly kosti? Áááh! Zima byla studená a drsná všude. V Hraničních státech by tu vaši zimu označili za jaro. A že jaro nepřichází, říkáte? Vlci že vám zabíjejí ovce? A taky možná vlci napadají lidi? Je to tak? No, takže abyste věděli, jaro se letos opozdilo všude. Vlci jsou všude a špičáky mají nabroušený na všechno, do čeho se můžou zakousnout, ať je to ovce nebo kráva nebo třeba člověk. Ale existujou horší věci než vlci a zima. Někteří lidi by byli šťastní, kdyby měli jenom ty vaše mrňavý potíže.“ Vyčkávavě se odmlčel.

„Co by mohlo bejt horší než vlci, který zabíjejí ovce a lidi?“ chtěl vědět Cenn Buie. Ostatní souhlasně mručeli.

„Lidé zabíjející lidi.“ Formanova odpověď, pronesená zlověstným tónem, vyvolala šokované mumlání, které sílilo, když Fain pokračoval. „Tím myslím válku. V Ghealdanu vypukla válka, válka a šílenství. Sníh v Dhallinským lese zrudl krví lidí. Vzduch je plný krkavců a jejich krákání. Do Ghealdanu táhnou vojska. Státy, vznešený rody i vznešený lidi, všichni posílají svý vojáky do boje.“

„Válka?“ Pantátovi al’Veremu se kolem toho slova zkřivily rty. Nikdo ve Dvouříčí válku nezažil. „A proč je válka?“

Fain se zazubil a Rand měl dojem, že si z vesničanů odloučených od světa a jejich nevědomosti utahuje. Forman se předklonil, jako by chtěl starostovi prozradit nějaké tajemství, ale zároveň promluvil šeptem, který se nesl široko daleko, což taky zamýšlel. „Znovu byla pozvednuta dračí korouhev a muži se shromažďujou, aby se jí postavili. A taky aby ji podpořili.“

Všichni zalapali po dechu a Rand se proti své vůli zachvěl. „Drak!“ zaúpěl kdosi. „Temný pobíhá po Ghealdanu!“

„Ne Temný,“ zavrčel Haral Luhhan. „Drak není Temný. A stejně je to falešný Drak.“

„Vyslechněme si, co nám forman Fain ještě poví,“ navrhl starosta, ale dav se tak snadno utišit nedal. Na všech stranách pokřikovali lidé, všichni hulákali jeden přes druhého.

„Je stejně špatný jako Temný!“

„Drak rozbil svět, ne?“

„On to začal! Způsobil Čas šílenství!“

„Znáte věštbu! Až se Drak znovu narodí, nejhorší noční můry vám budou připadat jako nejkrásnější sen!“

„Je to jenom další falešný Drak. Musí být!“

„A jaký je v tom rozdíl? Vzpomeňte si na posledního falešnýho Draka. Ten taky začal válku. Umřely spousty lidí, no není to pravda, Faine? Oblehl Illian.“

„Jsou to zlý časy! Nikdo se za Draka Znovuzrozeného neprohlásil dobře dvacet let, a pak jsme v posledních pěti měli hnedka tři. Zlý časy! Koukněte na to počasí!“

Rand si vyměnil pohled s Matem a Perrinem. Matovi zářily oči vzrušením, ale Perrin se ustaraně mračil. Rand si pamatoval každý příběh o mužích, kteří se prohlásili za Draka Znovuzrozeného, a i když se ze všech nakonec vyklubali falešní Draci, protože zemřeli či zmizeli, aniž by naplnili některou věštbu, to, co napáchali, bylo bez toho dost špatné. Celé státy byly bitvami rozvráceny, města a městečka vypálena. Mrtví padali jako listí na podzim a na cestách se tlačili uprchlíci jako ovce v košárech. Tak to vyprávěli formani a kupci, a nikdo ve Dvouříčí s trochou rozumu v hlavě o tom nepochyboval. Někteří tvrdili, že svět skončí, až se skutečný Drak znovu narodí.

„Nechte toho!“ houkl starosta. „Ticho! Přestaňte se plašit vlastní obrazotvorností. Ať nám Fain poví o tomhle falešném Drakovi.“ Lidé se pomalu uklidňovali, ale Cenn Buie odmítl mlčet.

„Tak je to falešnej Drak, nebo ne?“ dožadoval se mrzutě.

Starosta al’Vere zamrkal, jako by ho to překvapilo, a pak vyštěkl: „Nebuď labuť, Cenne!“ Ale Cenn znovu roznítil dav. „Nemůže to být Drak Znovuzrozený! Světlo nám pomoz, to nemůže být on!“

„Ty starej hlupáku Buie! Ty toužíš po neštěstí, viď?“

„Příště pojmenuj Temného! Seš posedlej Drakem, Cenne Buie! Snažíš se na nás všechny přivolat neštěstí!“

Cenn se vzdorně rozhlédl kolem sebe a snažil se ostatní přivést pohledem do rozpaků. Zvedl hlas: „Já neslyšel, že by Fain říkal, že tohle je falešnej Drak. Vy snad jo? Používejte svý oči! Kde je obilí, který by nám teď mělo sahat nejmíň po kolena? Proč je pořád zima, když už by aspoň měsíc mělo být jaro?“ Kdosi rozzlobeně křikl, ať Cenn sklapne. „Já nebudu mlčet! Mně se to taky nelíbí, ale nebudu schovávat hlavu do písku, dokavaď nepřijde někdo z Tarenskýho Přívozu a nepodřízne mi krk. A nenechám sebou mávat pro Fainovo potěšení, tentokrát teda ne. Řekni to jasně, formane! Cos vlastně slyšel? No? Je ten chlap falešnej Drak?“

Pokud byl Fain zneklidněný novinkami, které přinášel, nebo rozruchem, jenž způsobil, nedal to na sobě znát. Jenom pokrčil rameny a položil si kostnatý prst na nos. „Co se toho týká, no, kdo to může vědět, dokud nebude po všem?“ Odmlčel se s jedním z těch svých tajnůstkářských úsměvů na rtech a očima přejížděl dav, jako by si představoval, co lidé udělají, a připadalo mu to legrační. „Určitě vím,“ pokračoval ledabyle, „že ovládá jedinou sílu. Ti ostatní to nedokázali. Ale on ji opravdu umí usměrňovat. Země se jeho nepřátelům otevírá pod nohama, a stačí mu křiknout, a pevný hradby se bortí. Když zavolá, objeví se blesk a udeří tam, kam ukáže. To jsem slyšel od lidí, kterým věřím.“

Na shromáždění padlo ohromené ticho. Rand se podíval na své kamarády. Perrin se tvářil, jako že vidí věci, které se mu pranic nelíbí, ale Mat pořád vypadal vzrušeně.

Tam, s tváří jen o málo méně vyrovnanou než obvykle, si k sobě přitáhl starostu, ale než stačil promluvit, vyhrkl Evin Finngar: „Zblázní se a umře! V příbězích se muži, kteří usměrňujou sílu, vždycky zblázněj, a pak zchřadnou a umřou. Jenom ženy se jí můžou dotknout. Copak to neví?“ Sklonil se, aby se vyhnul pohlavku od doškaře Buie.

„To stačí, kluku.“ Cenn Evinovi zamával pokřivenou pěstí před obličejem. „Chovej se slušně a tohle nech na starších. A zmiz!“

„Jen klid, Cenne,“ zavrčel Tam. „Kluk je jenom zvědavý. Tyhle nesmysly si můžeš nechat.“

„Chovej se podle svýho věku,“ dodával Bran. „A pro jednou si pamatuj, že jsi taky radním.“

Cennův vrásčitý obličej měnil barvu s každým Tamovým a starostovým slovem, až byl skoro purpurový. „Víte, o jakých ženách mluví. Přestaň se na mě mračit, Luhhane, a ty taky, Crawe. Tohle je slušná vesnice se slušnýma lidma. Už tak je dost špatný, že nám tu Fain vykládá o falešným Drakovi, kterej používá sílu, a teď do toho ten Drakem posedlej hloupej kluk zamotá Aes Sedai. O některých věcech by se prostě nemělo mluvit nahlas, a mně je fuk, jestli toho hloupýho kejklíře necháte vykládat příběhy, jaký se mu zamane. Není to správný ani slušný.“

„Ještě nikdy jsem neviděl, neslyšel ani necítil něco, o čem by se nemohlo mluvit,“ prohlásil Tam, ale Fain ještě neskončil.

„Aes Sedai se do toho už zamíchaly,“ ozval se forman. „Skupina jich vyjela na jih z Tar Valonu. Jelikož on vládne jedinou silou, nemůže ho porazit nikdo kromě Aes Sedai, podle všech bitev, co vybojoval, nebo to s ním skoncovat, až ho porazí. Jestli ho vůbec porazí.“

Někdo v davu hlasitě zaúpěl, a dokonce i Tam s Branem si vyměnili nejisté, zachmuřené pohledy. Hloučky vesničanů se tlačily k sobě a někteří sedláci si přitahovali pláště těsněji k tělu, i když vítr zatím utichl.

„Jasně, že ho porazí,“ křikl kdosi.

„Na konci je vždycky porazí, ty falešný Draky.“

„Jeho taky musí porazit, ne?“

„A co když ne?“

Tamovi se konečně podařilo promluvit si potichu se starostou. Bran občas přikývl a nevšímal si změti hlasů kolem sebe. Počkal, dokud Tam neskončil, než sám pozvedl hlas.

„Poslouchejte všichni. Buďte zticha a poslouchejte!“ Halas znovu utichl, ozývalo se jen občasné mumlání. „Tohle je víc než pouhý zprávy zvenčí. Musíme to projednat v radě. Formane Faine, buď tak laskav a pojď s námi do šenku, rádi bychom ti položili pár otázek.“

„Korbel horkýho svařenýho vína by mi zrovínka teď rozhodně neuškodil,“ opáčil forman a zahihňal se. Seskočil z kozlíku, oprášil si ruce o kabátec a vesele si narovnal plášť. „Dohlídnete mi zatím na koně, prosím?“

„Chci slyšet, co říká!“ Ozývaly se další a další protesty. „Nemůžete ho odvíst! Moje žena mě sem poslala, abych koupil špendlíky!“ To byl Wit Congar. Při pohledech, které na něj několik lidí vrhlo, svěsil ramena, ale neustoupil.

„Máme taky právo se ptát,“ hulákal kdosi zezadu. „Já…“

„Ticho!“ zahřměl starosta, a nastalo překvapené ticho. „Až se rada všechno dozví, forman Fain se vrátí a všechny svoje novinky vám povykládá. A prodá vám svoje hrnce a špendlíky. Hu! Tade! Odveďte formanovy koně do stáje.“

Tam s Branem se postavili vedle formana a zbytek rady se shromáždil za nimi. Celý hlouček se přesunul do hostince U Vinného střiku a starosta rázně zavřel dveře před nosem těm, kdo se snažili vtlačit dovnitř s radními. Na bušení na dveře starosta jenom houkl: „Jděte domů!“

Lidé postávali před hostincem a přemýšleli o tom, co forman řekl, co tím myslel, nač se ho bude rada ptát a kdy si to taky budou moci poslechnout a položit vlastní otázky. Někteří do hostince nahlíželi předními okny a pár se dokonce vyptávalo Hua s Tadem, i když nebylo zcela jasné, co by ti dva vlastně mohli vědět. Oba neteční podomci v odpověď jenom zavrčeli. Jinak pokračovali v práci a postupně odstrojovali spřežení. Jednoho po druhém odvedli Fainovy koně pryč, a když odešli s posledním, už se nevrátili.

Rand si davu nevšímal. Usadil se na okraji starých kamenných základů, přitáhl si plášť k tělu a zíral na dveře do hostince. Ghealdan. Tar Valon. Už ta jména byla zvláštní a vzrušující. Byla to místa, která znal pouze z vyprávění formanů a příběhů kupeckých stráží. Aes Sedai a války a falešní Draci: to byly náměty příběhů, vyprávěných pozdě v noci před praskajícím ohněm v krbu, kdy svíčka házela stíny na stěny a okenicemi cloumal vítr. Rand vcelku věřil, že by dal přednost vichřicím a vlkům. Nicméně to tam za Dvouříčím muselo být jiné, asi jako žít uprostřed kejklířova příběhu. Dobrodružství. Jedno dlouhé dobrodružství. Celý život plný dobrodružství.

Vesničané se pomalu rozcházeli, i když si stále mručeli pod vousy a potřásali hlavami. Wit Congar se zarazil a zahleděl se na zatím opuštěný povoz, jako by uvnitř mohl najít schovaného jiného formana. Nakonec u hostince zůstalo jen několik mládenců. Mat s Perrinem se přesunuli k Randovi.

„Nechápu, jak by tohle mohl přebít nějakej kejklíř,“ vyhrkl Mat vzrušeně. „Rád bych věděl, jestli toho falešnýho Draka uvidíme.“ Perrin potřásl střapatou hlavou. „Já ho vidět nechci. Možná někde jinde, ale rozhodně ne tady ve Dvouříčí. Ne, jestli to znamená válku.“

„Ne, jestli to znamená taky Aes Sedai,“ dodal Rand. „Nebo jsi zapomněl, kdo způsobil Rozbití? Drak to možná začal, ale doopravdy svět rozbily Aes Sedai.“

„Jednou jsem ten příběh slyšel,“ začal pomalu Mat, „od strážnýho obchodníka se suknem. Říkal, že Drak se znova narodí v nejtěžší hodině lidstva a všechny nás zachrání.“

„No, jestli tomu věřil, tak to byl pěknej trouba,“ prohlásil rázně Perrin. „A tys byl hloupej, žes ho poslouchal.“ Nemluvil nazlobeně, protože Perrina bylo těžké rozzlobit. Ale výplody Matovy bujné fantazie ho občas unavily, což se právě ozývalo v jeho hlase. „Hádám, že taky tvrdil, že navěky budeme žít v novým věku pověstí.“

„Já neříkal, že jsem mu věřil,“ ohrazoval se Mat. „Jenom jsem to slyšel. Nyneiva taky, a myslel jsem, že mě snad stáhne z kůže a toho strážnýho taky. Říkal – ten strážnej – že tomu spousta lidí věří, jenom se to bojí říct nahlas, bojí se Aes Sedai a dětí Světla. Potom, co si na nás Nyneiva posvítila, už nechtěl nic dalšího říct. Ona to pověděla kupci, a ten řekl, že je to naposled, co s ním ten strážnej jede.“

„Taky dobře,“ zabručel Perrin. „Drak že nás zachrání? Připomíná mi to ty Coplinovy řeči.“

„A co by mohlo být tak strašný, že bychom chtěli, aby nás zachraňoval Drak?“ přemítal Rand. „To bychom mohli rovnou požádat o pomoc Temného.“

„To neříkal,“ namítl Mat nejistě. „Ani se nezmiňoval o žádným novým věku pověstí. Jenom říkal, že příchod Draka rozbije svět.“

„To by nás určitě zachránilo,“ zabručel suše Perrin. „Další Rozbití.“

„Ať shořím!“ prskl Mat. „Jenom vám vykládám, co říkal ten strážnej.“

Perrin zavrtěl hlavou. „Já hlavně doufám, že Aes Sedai a tenhle Drak, ať už je falešnej nebo ne, zůstanou, kde jsou. Možná tak bude Dvouříčí uchráněný.“

„Myslíš, že opravdu patřej k temným druhům?“ Mat se zamyšleně zamračil.

„Kdo?“ zeptal se Rand.

„Aes Sedai.“

Rand hodil okem po Perrinovi, který pokrčil rameny. „V příbězích,“ začal pomalu, ale Mat ho přerušil.

„Ne ve všech příbězích se tvrdí, že slouží Temnému, Rande.“

„Pro Světlo, Mate,“ štěkl Rand, „způsobily přece Rozbití. Co víc chceš?“

„No, asi jo.“ Mat si povzdechl, ale vzápětí se už zase zubil. „Starej Bili Congar říká, že neexistujou. Teda Aes Sedai a temní druzi. Říká, že jsou to jenom povídačky. Prej nevěří ani na Temného.“

Perrin si odfrkl. „Coplinovy řeči od Congara. Co jinýho bys čekal?“

„Starej Bili pojmenoval Temného. Sázím se, že tohle jste nevěděli.“

„Pro Světlo!“ vyjekl Rand.

Mat se zašklebil ještě víc. „Bylo to vloni na jaře, těsně před tím, než mu jeho pole najednou napadly housenky, nikomu jinýmu to neudělaly. Těsně před tím, než všechny v jeho domě sklátila žlutooká zimnice. Já ho slyšel. Pořád říká, že na to nevěří, ale kdykoliv ho teďka poprosím, aby Temného pojmenoval, něčím po mně hodí.“

„Ty seš dost hloupej na to, abys to udělal, že, Matrime Cauthone?“ Doprostřed jejich kroužku vstoupila Nyneiva al’Meara a tmavý cop přehozený přes rameno se jí málem ježil hněvem. Rand vyskočil. Útlá vědma, sahající Matovi stěží pod bradu, v této chvíli vypadala větší než kdokoliv z nich, a nezáleželo na tom, že byla mladá a hezká. „Něco takovýho bych čekala od Biliho Congara, ale myslela jsem si, že aspoň ty máš dost rozumu, než abys ho k takovým věcem ponoukal, Matrime Cauthone. Jenže ty by ses měl ve skutečnosti radši držet máminy sukně. Příště už pojmenuješ Temného sám.“

„Ale ne, vědmo,“ namítal Mat a vypadal, že by raději byl kdekoliv jinde, než právě tady. „To byl starej Bil – chci říct, pantáta Congar, ne já! Krev a popel, já…“

„Pozor na jazyk, Matrime!“

Rand se ještě víc narovnal, i když jeho si pohledem neměřila. Perrin se tvářil stejně zahanbeně. Později si jeden či druhý budou určitě stěžovat, že je vyplísnila žena jen o málo starší než oni sami – to dělávali všichni, kterým kdy Nyneiva vyhubovala, i když nikdy v jejím doslechu – jenže rozdíl věku vždycky vypadal velký až dost, když Nyneiva stála přímo před nimi. A zvlášť když byla rozzlobená. Hůl v její ruce byla na jednom konci silná a na druhém pouhý proutek, a Nyneiva ráda každému, kdo se podle ní choval hloupě, napráskala – přes hlavu, ruce nebo nohy bez ohledu na věk či postavení.

Vědma upoutala Randovu pozornost natolik, že si nejdřív ani nevšiml, že není sama. Když si svou chybu uvědomil, napadlo ho, že odejde, ať už potom Nyneiva řekne nebo udělá cokoliv.

Pár kroků za vědmou stála Egwain a napjatě je pozorovala. Byla stejně vysoká jako Nyneiva a měla stejně tmavou pleť, a v té chvíli klidně mohla být odrazem Nyneivina rozpoložení, neboť měla ruce zkřížené na prsou a rty nesouhlasně stisknuté. Kapuce měkkého šedého pláště jí stínila tvář a v jejích velkých hnědých očích nebyla ani stopa veselí.

Kdyby byla na světě nějaká spravedlnost, pomyslel si Rand, tak by mu to, že je o dva roky starší než Egwain, mělo poskytovat určitou výhodu, jenomže tak tomu nebylo. I v nejlepším rozpoložení nemíval Rand při hovoru s vesnickými dívkami zrovna hbitý jazyk, rozhodně ne jako Perrin, ale kdykoliv se na něj Egwain upřeně zadívala, s očima otevřenýma dokořán, že už to ani víc nešlo, jako by mu věnovala i poslední špetičku své pozornosti, on ze sebe prostě nedokázal vypravit nic tak, jak by chtěl. Možná by měl odejít hned, jak Nyneiva skončí. Nicméně věděl, že to neudělá, i když nevěděl proč.

„Jestli jsi už skončil s tím civěním jako praštěné jehně, Rande al’Thore,“ zavrčela Nyneiva, „tak bys mi možná mohl prozradit, proč jste se bavili o věcech, u kterých byste i vy tři telata měli mít dost rozumu a držet zobák.“

Rand sebou trhl a odtrhl oči od Egwain. Když vědma promluvila, dívka se usmála a Randa to úplně vyvedlo z rovnováhy. Nyneiva nasadila kousavý tón, ale teď se i ona chápavě usmála – dokud se Mat nezasmál nahlas. Vědmě zmizel úsměv ze rtů a při pohledu, který na Mata vrhla, se jeho smích změnil v přidušené zachrčení.

„No, Rande?“ dožadovala se Nyneiva.

Rand koutkem oka viděl, že se Egwain stále usmívá. Co je jí tu k smíchu? „Bylo přece přirozený se o tom bavit, vědmo,“ pospíšil si. „Ten forman – Padan Fain… ech… pantáta Fain přivezl novinky o falešným Drakovi z Ghealdanu a o válce a o Aes Sedai. Radní to považovali za tak důležitý, že si s ním chtěli promluvit. O čem jiným bychom se asi měli bavit?“

Nyneiva potřásla hlavou. „Tak proto tu stojí formanský vůz opuštěný. Slyšela jsem, jak se sem ženou lidé, ale nemohla jsem odejít, dokud panímámě Aillinové neklesla horečka. Radní se teda vyptávají formana na to, co se děje v Ghealdanu? Jak je znám, tak mu kladou samý špatný otázky a ani jednu správnou. Seženu ženský kroužek, abychom se dozvěděli něco užitečnýho.“ Přitáhla si plášť k ramenům a zmizela v hostinci.

Egwain za ní nešla. Když se za Nyneivou zavřely dveře, mladší dívka se postavila před Randa. Přestala se mračit, ale její upřený pohled ho dál zneklidňoval. Ohlédl se po svých kamarádech, ale ti odcházeli a zeširoka se přitom zubili.

„Neměls nechat Mata, aby tě zatáhl do těch svých hloupostí, Rande,“ napomenula ho Egwain vážně jako vědma sama, a potom se najednou zahihňala. „Neviděla jsem tě takhle se tvářit od chvíle, co tě Cenn Buie chytil s Matem na jablkách, když vám bylo deset.“

Rand přešlápl a zahleděl se za svými přáteli. Ti postávali opodál, o něčem se bavili a Mat přitom zuřivě gestikuloval. „Zatancuješ si se mnou zítra?“ Tak tohle opravdu nechtěl říct.

Chtěl s Egwain tancovat, ale zároveň po ničem netoužil méně, protože věděl, jak se s ní bude cítit nepříjemně. Přesně jako nyní.

Egwain se trochu zvedly koutky úst. „Odpoledne,“ slíbila. „Dopoledne budu mít plno práce.“

Doneslo se k nim Perrinovo zvolání. „Kejklíř!“

Egwain se obrátila, ale Rand ji ještě zadržel. „Práce? Jaký práce?“

Přes chladné počasí si Egwain shodila kapuci z hlavy a se zdánlivou lhostejností si přehodila vlasy přes rameno. Když ji Rand viděl naposledy, spadaly jí tmavé vlasy ve vlnách až na záda a pouze červená stužka jí je přidržovala z čela. Teď je měla spletené do dlouhého copu.

Rand na cop zíral, jako by to byla zmije, a pak vrhl pohled na slavnostní strom, který nyní stál opuštěný na Trávníku, připravený na zítřek. Dopoledne budou kolem stromu tančit dospívající dívky na vdávání. Rand ztěžka polkl. Nějak mu nikdy nedošlo, že Egwain dosáhne věku na vstup do manželství zároveň s ním.

„Že je někdo dost starý na svatbu,“ zamumlal, „ještě neznamená, že by to měl udělat. Ne hned.“

„Jistěže ne. Nebo taky nikdy, když už jsme u toho.“ Rand překvapeně zamrkal. „Nikdy?“

„Vědmy se skoro nikdy nevdávají. Nyneiva mě učí, víš. Povídala, že mám nadání, že se můžu naučit naslouchat větru. Nyneiva říká, že to všechny vědmy neumějí, dokonce i když to o sobě tvrdí.“

„Vědma!“ vyprskl Rand. Nebezpečný lesk v Egwaininých očích mu zcela unikl. „Nyneiva bude vědmou nejmíň dalších padesát let. Možná víc. To hodláš strávit zbytek života v učení?“

„Jsou i jiné vesnice,“ odsekla rozohněně Egwain. „Nyneiva říkala, že ve vsích severně od Tarenu si vždycky vybírají vědmy odjinud. Chtějí jí tím zabránit, aby si vybírala oblíbence mezi vesničany.“

Randova veselá nálada se rozplynula stejně rychle, jako se objevila. „Mimo Dvouříčí? Ale to tě už nikdy neuvidím.“

„Copak tobě by se to nelíbilo? V poslední době jsi mi nijak nenaznačil, jestli ti na mně aspoň trochu záleží.“

„Nikdo nikdy Dvouříčí neopustil,“ namítl Rand. „Možná někdo z Tarenskýho Přívozu, ale ti jsou stejně divní. Mezi lidi z Dvouříčí skoro ani nepatří.“

Egwain si unaveně povzdechla. „Třeba jsem taky divná. Třeba chci vidět některá místa, o kterých jsem slyšela vyprávět. Napadlo tě to někdy?“

„Samozřejmě že napadlo. Občas taky sním ve dne, ale poznám rozdíl mezi snem a skutečností.“

„A já ne?“ štěkla vztekle Egwain a rychle se od něj odvrátila.

„Tak jsem to přece nemyslel. Mluvil jsem o sobě. Egwain?“ Egwain si přitáhla plášť, jako by mezi ně postavila zeď, a o pár kroků poodešla. Rand se zoufale poškrábal na hlavě. Jak jí to má vysvětlit? Nestalo se mu poprvé, že si z jeho slov vytáhla význam, o němž ani netušil, že tam je. V její současné náladě by špatný krok z jeho strany věci jenom zhoršil, a Rand si byl téměř jistý, že skoro všechno, co řekne, bude špatné.

Vtom se vrátili Mat s Perrinem. Egwain si jich nevšímala. Mládenci se na ni váhavě podívali a pak přistoupili k Randovi. „Perrinovi dala Moirain taky peníz,“ oznámi mu Mat. „Jako nám.“

Na chvilku se odmlčel, než dodal: „A taky viděl toho jezdce.“

„Kde?“ chtěl vědět Rand. „Kdy? Viděl ho ještě někdo jiný? Řekli jste to někomu?“

Perrin zvedl ruce, aby ho zarazil. „Jednu otázku po druhý. Viděl jsem ho na okraji vesnice, jak pozoruje kovárnu. Bylo to zrovínka včera, když se stmívalo. Úplně mi z něj naskočila husí kůže, to teda jo. Pověděl jsem to pantátovi Luhhanovi, jenomže když se podíval on, nikdo tam nebyl. Tvrdil, že se mi jenom něco zdálo. Ale když jsme pak hasili oheň a uklízeli věci, nosil s sebou svoje největší kladivo. To ještě nikdy neudělal.“

„Takže ti věřil,“ usoudil Rand, ale Perrin jenom pokrčil rameny.

„To nevím. Zeptal jsem se ho, proč to kladivo nosí, když jsem podle něj viděl jenom stín, a on poznamenal něco o vlcích, který jsou dost drzí na to, aby přišli až do dědiny. Možná si myslel, že jsem právě viděl vlky, ale měl by vědět, že poznám rozdíl mezi vlkem a člověkem na koni, i když se stmívá. Vím, co jsem viděl, a nikdo mě nepřesvědčí o něčem jiným.“

„Já ti věřím,“ ujistil ho Rand. „Pamatuj, já ho viděl taky.“ Perrin spokojeně zabručel, jako by si tím předtím nebyl jistý.

„O čem to vlastně mluvíte?“ zeptala se najednou Egwain.

Rand si náhle přál, aby prve mluvil tišeji. Byl by to udělal, kdyby si uvědomil, že je Egwain poslouchá. Mat s Perrinem se křenili jako troubové a jeden přes druhého jí začali vykládat o svém setkání s jezdcem v černém plášti, ale Rand mlčel. Byl si jistý, co Egwain řekne, až mládenci skončí.

„Nyneiva měla pravdu,“ oznámila Egwain obloze, když mládenci domluvili. „Ani jeden z vás by se neměl pouštět máminy sukně. Lidé jezdí na koních, víte? To z nich ještě nedělá příšery z kejklířových pohádek.“ Rand přikývl. Něco takového předpokládal. Egwain se otočila k němu. „A ty tyhle bajky ještě rozšiřuješ. Občas vůbec nemáš rozum, Rande al’Thore. Zima byla dost děsivá i bez toho, abyste děti strašili ještě vy.“

Rand se zatvářil kysele. „Já nic nerozšiřoval, Egwain. Ale viděl jsem, co jsem viděl, a rozhodně to nebyl nějaký sedlák, co hledá zatoulanou krávu.“

Egwain se zhluboka nadechla a chystala se něco říct, zarazila se, protože se otevřely dveře do hostince a z nich vyběhl muž s bílými vlasy, jako by ho někdo honil.

Kapitola 4

Kejklíř

Dveře hostince se za bělovlasým mužem zabouchly a on se otočil a zamračil se na ně. Byl hubený a byl by i vysoký, kdyby se nehrbil, nicméně se pohyboval mnohem čiperněji, než by odpovídalo jeho věku. Jeho plášť byl změtí záplat nejrůznějších tvarů a velikostí ve stovce barev a povlával i v nejslabším závanu větru. Rand viděl, že plášť je přes to, co tvrdil pantáta al’Vere, poměrně silný a záplaty na něm jsou našité spíš jako ozdoba.

„Kejklíř!“ zašeptala nadšeně Egwain.

Bělovlasý muž se otočil a plášť za ním zavlál. Na dlouhém kabátci měl velice zvláštní baňaté rukávy a velké kapsy. Hustý knír měl stejně sněhově bílý jako vlasy a tvář pokroucenou jako starý strom, který zažil těžké časy. Randovi a ostatním vznešeně pokynul překrásně vyřezávanou fajfkou s dlouhou troubelí, z níž se vinul proužek dýmu. Zpod jeho hustého obočí vyhlížely modré oči a provrtávaly vše, nač se podívaly.

Rand na jeho oči zíral skoro stejně jako na zbytek. Každý ve Dvouříčí měl oči tmavé, stejně jako většina kupců, jakož i jejich strážní i všichni ostatní lidé, jaké kdy potkal. Congarové a Coplinové si z něj pro jeho šedé oči utahovali až do dne, kdy nakonec Evalu Coplinovi rozbil nos. Taky si ho za to pak vědma pěkně podala. Rád by věděl, jestli někde existuje místo, kde nemá tmavé oči nikdo. Třeba odtamtud pochází i Lan.

„Co je tohle za místo?“ dotazoval se kejklíř hlubokým hlasem, který byl jaksi znělejší než hlasy obyčejných lidí. Dokonce i na otevřeném prostranství jeho hlas jako by vyplňoval velkou místnost a odrážel se od stěn. „Ti balíci ve vsi támhle na kopci mi řeknou, že sem snadno dorazím před setměním, ovšem zapomenou dodat, že v tom případě musím vyrazit dávno před polednem. A když jsem konečně tady, promrzlý až do morku kostí a zralý na teplou postel, hostinský vrčí, že prý je moc brzo, jako kdybych byl nějaký potulný pasák vepřů a ta vaše vesnická rada mě na kolenou neprosila, abych vystoupil na tý vaší slavnosti. A to mi ani neráčil říct, že je zdejší starosta.“ Odmlčel se, aby se nadechl, a na všechny zároveň se zamračil, ale hned pokračoval dál. „Když sejdu dolů, abych si u krbu dal korbel piva a zabafal z fajfky, každý v šenku na mě zírá, jako kdybych byl jeho nejneoblíbenější švagr, který si chce půjčit peníze. Jakýsi dědek mi začne hned radit, jaký příběhy bych měl nebo neměl vyprávět, pak na mě nějaká holka křičí, abych vypadl, a vyhrožuje mi holí, jestli sebou nehodím. Kdo kdy slyšel o takovým chování ke kejklíři?“

Egwain se tvářila navýsost zaujatě, na jedné straně užasle kulila oči na živého kejklíře, a na druhé toužila hájit Nyneivu.

„S tvým dovolením, mistře kejklíři,“ promluvil Rand. Věděl, že se sám přihlouple usmívá. „To byla naše vědma a…“

„Ta hezká malá žába?“ vyjekl kejklíř. „Vesnická vědma? Vždyť ve svým věku by měla spíš flirtovat s mládenci než předpovídat počasí a kurýrovat nemocný.“

Rand nejistě přešlápl. Upřímně doufal, že se Nyneiva o kejklířových názorech nedoslechne. Alespoň dokud neskončí představení. Perrin sebou při kejklířových slovech trhl a Mat tiše hvízdl, jako by oba napadlo totéž, co Randa.

„Ti muži, to byla vesnická rada,“ pokračoval Rand ve vysvětlování. „Jsem si jistý, že nechtěli být nezdvořilí. Víte, právě jsme se dozvěděli, že v Ghealdanu propukla válka a objevil se tam muž, který se vydává za Draka Znovuzrozeného. Falešný Drak. Z Tar Valonu tam jedou Aes Sedai. Rada se snaží zjistit, jestli jsme tady v bezpečí.“

„To jsou starý zprávy dokonce i v Baerlonu,“ odbyl ho kejklíř, „a Baerlon je to poslední místo na světě, kde se člověk něco dozví.“ Rozhlédl se po vesnici a suše dodal: „Vlasně skoro poslední místo.“ Pak mu oči padly na vůz před hostincem, jenž tu stál opuštěný, s ojí skloněnou k zemi. „Aha, takže jsem vevnitř opravdu poznal Padana Faina.“ Hlas měl pořád hluboký, ale teď z něj zmizela zvučnost a nahradil ji posměch. „Fain vždycky nosí špatný zprávy rychle, tím rychleji, čím jsou horší. Je to spíš krkavec než člověk.“

„Pantáta Fain přichází do Emondovy Role dost často, mistře kejklíři,“ upozornila ho Egwain, a potěšením v jejím hlase se nakonec přece jen prodral náznak nesouhlasu. „Vždycky je veselý a přináší nám spíš dobré zprávy než špatné.“

Kejklíř si ji přeměřil pohledem a zeširoka se usmál. „Ty seš mi ale hezký děvče. Měla bys mít ve vlasech růže. Naneštěstí neumím vytáhnout růži ze vzduchu, ne letos, ale jak by se ti líbilo postavit se zítra vedle mě a pomoct mi s vystoupením? Podala bys mi flétnu, až bych ji potřeboval, a jistý další nástroje. Vždycky si k ruce vybírám ty nejhezčí děvčata, jaká najdu.“

Perrin se zasmál a Mat, který se až dosud tiše hihňal, se teď rozesmál nahlas. Rand překvapeně zamrkal. Egwain se na něj mračila, a to se vůbec neusmál. Nakonec se narovnala a promluvila až příliš tichým hlasem.

„Děkuji, mistře kejklíři. S největším potěšením ti budu pomáhat.“

„Tom Merrilin,“ řekl kejklíř. Všichni zazírali. „Jmenuju se Tom Merrilin, ne mistr kejklíř.“ Urovnal si mnohobarevný plášť na ramenou a jeho hlas jako by se opět nesl velkým sálem. „Kdysi dvorní bard, avšak nyní jsem postoupil do vznešených řad mistrů kejklířů. Ale jmenuju se jednoduše Tom Merrilin, a kejklíř je prostý titul, na který jsem náležitě hrdý.“ A při vybrané úkloně mávl pláštěm a Mat mu hned zatleskal a Egwain cosi potěšeně zamumlala.

„Mistře… ech… mistře Merriline,“ ozval se Mat, jenž si nebyl příliš jistý, kterou formu oslovení si z toho, co Tom Merrilin řekl, vybrat, „co se vlastně děje v Ghealdanu? Víš něco o tom falešným Drakovi? Nebo o Aes Sedai?“

„Vypadám snad jako forman, chlapče?“ zabručel kejklíř a o hřbet ruky si vyklepal fajfku. Tu pak nějak nechal zmizet v plášti nebo v kabátě. Rand si nebyl jistý, kam se poděla, ani jak. „Já jsem kejklíř, ne nosič novinek. A dávám si pozor, abych o Aes Sedai nikdy nic nevěděl. Je to tak mnohem bezpečnější.“

„Ale ta válka,“ nevzdával se Mat, jenže mistr Merrilin ho uťal.

„Ve válkách, chlapče, zabíjejí jedni hlupáci druhý kvůli hloupostem. To každýmu stačí. Já jsem tady kvůli svýmu umění.“ Náhle ukázal prstem na Randa. „Ty, mládenče. Ty jsi tedy dlouhán. Sice jsi zatím nedorostl do svý plný výšky, ale pochybuju, že by se v celým kraji vyskytoval někdo stejně vysoký jako ty. A sázím se, že jenom málokterý vesničan má takový oči jako ty. Chci říct, že máš ramena široká, jako je dlouhý topor sekery, a vysoký jsi jako Aiel. Jakpak se jmenuješ, mládenče?“

Rand mu to váhavě sdělil, neboť si nebyl jistý, zda si z něj kejklíř náhodou neutahuje, ale on už svou pozornost obrátil k Perrinovi. „A ty jsi skoro tak velký jako Ogier. Skoro. Jak ti říkají?“

„Ledaže bych se postavil sám sobě na ramena,“ zasmál se Perrin. „My jsme s Randem úplně obyčejní, mistře Merriline, a ne nějaký vymyšlení tvorové z tvých pohádek. Jmenuju se Perrin Aybara.“

Tom Merrilin se zatahal za knír. „Heleďme se. Vymyšlení tvorové z mých pohádek. To si tedy myslíš? Vy jste mládenci široce zcestovalí, zdá se.“

Rand držel ústa zavřená, protože tentokrát si byl jistý, že je to zárodek šprýmu, ale Perrin odpověděl.

„My všichni jsme byli až v Hlídce a v Devenským Průseku. Jen málokdo tady kolem se dostal až tak daleko.“ Nijak se nevytahoval, Perrin se ostatně chvástal jen zřídkakdy. Prostě jenom říkal pravdu.

„Taky jsme viděli Slatinu,“ dodával Mat, a to znělo chvástavě. „Jsou to blata na opačným konci Západního polesí. Vůbec nikdo tam nechodí – je tam plno tekutejch písků a močálů – jenom my tam byli. A nikdo taky nechodí do pohoří Oparů, a tam jsme taky jednou byli. Teda na úpatí.“

„Až tak daleko?“ zamumlal kejklíř, a knír si teď hladil bez přestání. Randovi došlo, že skrývá úsměv, a všiml si, jak se Perrin zamračil.

„Vstoupit do hor přivolává neštěstí,“ vysvětloval Mat, jako by se bránil, že nešli dál. „Každej to ví.“

„To je hloupost, Matrime Cauthone,“ vložila se do hovoru rozzlobeně Egwain. „Nyneiva říká…“ Zarazila se, líčka jí zrůžověla a pohled, který věnovala Tomu Merrilinovi, už nebyl zdaleka tak přátelský jako před chvílí. „Není správný dělat si… To není…“

Obličej jí úplně zahořel a odmlčela se. Mat zamrkal, jako by si právě uvědomil, co se tu děje.

„Máš pravdu, dítě,“ přiznal kejklíř zkroušeně. „Poníženě se omlouvám. Jsem tu, abych bavil lidi. Jenže ten můj jazyk mě vždycky dostane do potíží.“

„Možná jsme se nedostali tak daleko jako vy,“ prohlásil rázně Perrin, „ale co má to, jak je Rand vysoký, s čímkoliv společnýho?“

„Jenom tohle, mládenče. Za chvilku vás nechám, abyste mě zvedli, ale vy mi nedokážete odlepit nohy od země. Ani ty, ani tvůj vysoký přítel tady – Rand, že? – ani žádný jiný muž. Tak co si myslíš o tomhle?“

Perrin vyprskl smíchy. „Myslím, že vás klidně zvednu hnedka tady.“ Ale když vykročil, Tom Merrilin ho zarazil.

„Později, chlapče, později. Až se bude dívat víc lidí. Umělec přece potřebuje obecenstvo.“

Na Trávníku se mezitím sešlo asi dvacet lidí, mladých mužů a žen i dětí, které s vykulenýma očima mlčky přihlížely zpoza dospělých diváků. Všichni vypadali, jako by od kejklíře čekali zázraky. Bělovlasý muž si je prohlédl – vypadalo to, že je počítá – a pak lehce potřásl hlavou a povzdechl si.

„Hádám, že bych vám měl něco menšího předvíst. Takže to zaběhněte vyřídit ostatním. Co? Dneska to bude jen ukázka toho, co uvidí zítra na tý vaší slavnosti.“

O krok ustoupil, a náhle vyskočil do vzduchu, udělal salto a přistál na vrcholku starých kamenných základů. A než dopadl, začal žonglovat se třemi míčky: červeným, bílým a černým.

Přihlížející tiše vydechli, napůl ohromeně a napůl spokojeně. Dokonce i Rand zapomněl na svoje podráždění. Usmál se na Egwain a ona se na oplátku potěšeně usmála na něj, načež se oba obrátili zpátky a neskrývaně kejklíře hltali očima.

„Chcete příběhy?“ zeptal seTom Merrilin. „Znám mnohé příběhy, a teď vám je budu vyprávět. Nechám je ožít před vašima očima.“ Ke třem míčkům se odkudsi připojil ještě modrý, pak zelený a žlutý. „Vyprávění plné velkých válek a velkých hrdinů pro muže a chlapce. Pro ženy a dívky celý Aptariginský cyklus. Vyprávění o Artuši Paendragovi Tanreallovi, Artuši zvaném Jestřábí křídlo, Artuši nejvyšším králi, který kdysi vládl území sahajícím od Aielské pustiny po Arythský oceán a ještě dál. Úžasné příběhy o podivných lidech a podivných zemích, o Zeleném muži, o strážcích a trollocích, o Ogierech a Aielanech. Tisíc příběhů Anly, moudrého rádce. ‚Chaim Obrobijec‘. Jak Susa zkrotila Jaina Dalekokrokého. ‚Mara a tři hloupí králové‘.“

„Vyprávěj nám o Lennovi,“ zavolala Egwain. „Jak doletěl na měsíc v břiše orla vyrobeného z ohně. Vyprávěj nám, jak se jeho dcera Salia procházela mezi hvězdami.“

Rand se po ní podíval koutkem oka, ale Egwain se soustředila na kejklíře. Nikdy se jí nelíbily příběhy o dobrodružstvích a dlouhých cestách. Nejraději měla veselé vyprávěnky nebo příběhy o ženách, co přechytračily lidi, kteří byli považováni za nejchytřejší na světě. Rand si byl jistý, že o vyprávění o Lennovi a Salie žádala proto, aby ho popíchla. Určitě byla přesvědčená, že svět za hranicemi Dvouříčí se pro zdejší lidi nehodí. Poslouchat vyprávění o dobrodružstvích, dokonce o nich snít, byla jedna věc, když se ale odehrávala kolem vás, to bylo něco úplně jiného.

„To jsou staré věci,“ prohlásil Tom Merrilin a najednou v každé ruce žongloval třemi barevnými míčky. „Podle některých to jsou příhody z věku před věkem pověstí. Možná ještě starší. Ale já znám všechny příběhy, víte, z věků, které pominuly, i z těch, které teprve přijdou. Z věků, kdy lidé ovládali nebesa a hvězdy, z věků, kdy se člověk toulal bok po boku s divokými zvířaty. Z věků divů i z věků hrůz. Z věků, které skončily ohněm pršícím z oblohy, a z věků, kdy zemi i moře pokryly sníh a led. Znám všechny příběhy a všechny vám je budu vyprávět. Ten o obru Moskovi a jeho ohnivém kopí, kterým dosáhl přes celý svět, a jeho válkách s Alsbet, královnou všech lidí. O léčitelce Materese, matce úžasné Indy.“

Míčky mezi Tomovýma rukama se nyní proplétaly ve dvou kruzích. Při přednášení téměř zpíval a pomalu se přitom otáčel, jako by během řeči zjišťoval, jaký vliv má na posluchače. „Povím vám o konci věku pověstí, o Drakovi a jeho pokusu vypustit Temného do světa lidí. Povím vám o Čase šílenství, kdy Aes Sedai roztříštily svět. Také o trollockých válkách, kdy lidé bojovali s trolloky o vládu nad zemí. O stoleté válce, kdy lidé bojovali s lidmi a kdy byly vytvořeny státy našich dní. Povím vám o dobrodružstvích lidí, bohatých i chudých, velkých i malých, hrdých i pokorných. Obležení sloupů oblohy. ‚Jak hospodyně Karil vyléčila svého manžela z chrápání‘. Král Darith a pád rodu…“

Náhle se proud slov i žonglování ustaly. Tom prostě sebral míčky ze vzduchu a odmlčel se. Rand si vůbec nevšiml, že se k obecenstvu připojila Moirain. Lan stál po jejím boku, i když se Rand musel pořádně soustředit, aby ho uviděl. Tom se na Moirain chvilku úkosem díval. Zcela znehybněl, pouze nechal zmizet míčky v nabíraných rukávech. Pak se Moirain uklonil a roztáhl přitom plášť. „Odpusť, ale ty určitě nepocházíš z tohoto kraje, že ne?“

„Urozená paní!“ sykl zuřivě Evin. „Urozená paní Moirain.“

Tom zamrkal a pak se uklonil znovu, hlouběji. „Znovu se omlouvám… ehm, urozená paní. Nechtěl jsem být nezdvořilý.“

Moirain jenom mávla rukou. „Ničeho jsem si nevšimla, mistře barde. A jmenuji se prostě Moirain. Jsem tu skutečně cizí, poutník jako ty, daleko od domova a osamělá. Svět může být pro cizince značně nebezpečným místem.“

„Urozená paní Moirain sbírá příběhy,“ pokračoval Evin. „Příběhy o věcech, co se staly v Dvouříčí. I když já nevím, co se tu kdy mohlo stát, aby to stálo za příběh.“

„Věřím, že se tobě moje příběhy budou líbit taky… Moirain.“ Tom ji sledoval s neskrývanou ostražitostí. Očividně ho nijak nepotěšilo, že ji tu našel. Randa najednou napadlo, jakou zábavu může dámě jako ona nabídnout město jako Baerlon nebo Caemlyn. Určitě to nemohlo být lepší než kejklíř.

„To je čistě otázka vkusu, mistře barde,“ odpověděla Moirain. „Některé příběhy se mi líbí, jiné nikoliv.“

Tom se uklonil ještě hlouběji, ohnul se, až bylo rovnoběžně se zemí. „Ujišťuji tě, každý z mých příběhů tě potěší. Všechny jsou hezké a zábavné. A ty mi prokazuješ příliš velkou čest. Jsem jenom obyčejný kejklíř. Nic víc.“

Moirain na jeho poklonu odpověděla půvabným kývnutím. Na chviličku vypadala jako ještě větší dáma, než když ji Evin představoval, přijímající hold od jednoho ze svých poddaných. Pak se obrátila a Lan ji následoval, vlk sledující plující labuť. Tom se díval za nimi. Svraštil huňaté obočí a hřbetem ruky si uhlazoval kníry, dokud nebyli v půli cesty na Trávník. Jeho to tedy vůbec nepotěšilo, pomyslel si Rand.

„Budeš ještě žonglovat, že jo?“ zaprosil Evin.

„Polykat oheň,“ křikl Mat. „Chci vidět, jak polykáš oheň.“

„Harfa!“ volal kdosi z davu. „Zahraj nám na harfu!“ Někdo jiný se dožadoval flétny.

V té chvíli se otevřely dveře do hostince a ven se vyhrnula vesnická rada s Nyneivou. Rand si všiml, že s nimi není Padan Fain. Forman se zřejmě rozhodl zůstat v teplém šenku u svařeného vína.

Tom Merrilin zamumlal něco o „silné pálence“ a seskočil z kamenů. Nevšímal si výkřiků vesničanů a protlačil se kolem členů rady dovnitř dřív, než se dostali ze dveří.

„To má bejt kejklíř, nebo král?“ ptal se podrážděně Cenn Buie. „Zbytečně vyhozený slušný peníze, jestli to chcete slyšet.“

Bran al’Vere se za kejklířem napůl otočil, ale potom zavrtěl hlavou. „Ten chlap by mohl způsobit víc potíží, než za co stojí.“ Nyneiva si přitahovala plášť k tělu a teď hlasitě zavětřila. „Ty, Brandlewyne al’Vere, si dělej starosti s kejklířem, jestli chceš. Aspoň je tady v Emondově Roli, což je víc, než můžeš říct o tom falešným Drakovi. Ale když už si děláš starosti, jsou tu jiní, kteří by ti měli dělat starosti.“

„S dovolením, vědmo,“ opáčil Bran škrobeně, „nech laskavě na mně, s kým si mám dělat starosti. Paní Moirain a pan Lan jsou hosty v mým hostinci, jsou to slušní, vážení lidé, abych tak řekl. Ani jeden z nich mě nenazval hlupákem před celou radou. Ani jeden z nich neřekl radě, že nemám všech pět pohromadě.“

„Zdá se, že můj odhad byl ještě nejméně o polovinu vyšší,“ odsekla Nyneiva. Odkráčela bez ohlédnutí pryč a nechala Brana stát a přežvykovat na místě, jak se snažil přijít na nějakou odpověď.

Egwain se zadívala na Randa, jako by chtěla něco podotknout, ale pak místo toho vyrazila za vědmou. Rand věděl, že musí existovat nějaký způsob, jak jí zabránit, aby opustila Dvouříčí. Jenže ho napadal jen jediný způsob, a na ten nebyl připravený, i kdyby ona chtěla. A ona navíc skoro jasně prohlásila, že nechce, takže se Rand cítil ještě hůř.

„Ta ženská potřebuje manžela,“ zavrčel Cenn Buie a poskakoval kolem. Tvář už měl purpurovou a ještě mu tmavla. „Nemá ani špetku uctivosti. My jsme vesnická rada, ne kluci, co jí šmejděj po dvorku, a…“

Starosta se zhluboka nadechl nosem a prudce se obrátil ke starému doškaři. „Buď zticha, Cenne! Přestaň se chovat jako zahalenej Aiel!“ Vyzáblý stařík strnul jako přimražený. Starosta se ještě nikdy nenechal vyvést z míry, a teď se mračil. „Ať shořím, ale máme lepší věci na práci než tyhle hlouposti. Nebo chceš dokázat, že má Nyneiva pravdu?“ S tím vrazil zpátky do hostince a práskl za sebou dveřmi.

Členové rady se podívali na Cenna a pak se rozešli za svými záležitostmi. Všichni až na Harala Luhhana, který doškaře s ledovým výrazem doprovodil a tiše mu něco vykládal. Kovář byl jediný, kdo kdy dokázal Cenna přimět, aby pochopil rozumné důvody.

Rand se odebral za svým otcem a jeho přátelé se k němu připojili. „Ještě nikdy jsem neviděl pantátu al’Verea tak naštvanýho,“ byla první věc, kterou Rand řekl, čímž si od Mata vysloužil znechucený pohled.

„Starosta se s vědmou shodnou jenom málokdy,“ opáčil Tam, „a dneska se shodovali ještě míň než obvykle. To je všechno. V každý vesnici je to stejný.“

„A co ten falešnej Drak?“ zeptal se Mat a Perrin se přidal. „Co Aes Sedai?“

Tam pomalu vrtěl hlavou. „Pantáta Fain věděl jen o málo víc, než nám už prozradil. V podstatě neví nic, co by nás zajímalo. Vykládá jen o vyhraných a prohraných bitvách a o dobytých a znovudobytých městech. Všechno se to děje v Ghealdanu, díky Světlu. Nerozšířilo se to dál, aspoň pokud pantáta Fain ví.“

„Mě bitvy zajímají,“ namítl Mat a Perrin dodal: „Co o nich povídal?“

„Mě bitvy nezajímají, Matrime,“ prohlásil Tam. „Ale určitě vám o nich rád všechno později povypráví. Co mě ale zajímá, je, že si s nima nemusíme dělat starosti. Nevidíme důvod, proč by měly Aes Sedai jezdit až tak daleko na jih. A až se budou vracet, nejspíš se jim nebude chtít jezdit skrz les Stínů a plavit se přes Bílou řeku.“

Rand a ostatní se při té představě zahihňali. Existovaly tři důvody, proč do Dvouříčí skoro nikdo nejezdil a jen občas sem ze severu od Tarenského Přívozu zavítali kupci. Pohoří Oparů na západě bylo samozřejmě prvním důvodem a Slatina stejně účinně přehrazovala cestu z východu. Na jihu tekla Bílá řeka, která dostala své jméno podle toho, jak se její rychle proudící vody čeřily na kamenech a balvanech v bílou pěnu. A za Bílou ležel les Stínů. Jen málokterý obyvatel Dvouříčí kdy Bílou překročil, a ještě méně se jich vrátilo, pokud už se za ni vydali. Nicméně lidé se většinou shodovali, že les Stínů se táhne sto i víc mil na jih bez jediné silnice nebo vesnice, zato se spoustou vlků a medvědů.

„Takže tím to pro nás končí,“ prohlásil Mat. Znělo to přinejmenším trochu zklamaně.

„Ne tak docela,“ namítl Tam. „Pozítří pošleme muže do Devenskýho Průseku, do Hlídky a taky do Tarenskýho Přívozu a zřídíme hlídky. Jezdce kolem Bílý i Tarenu, budou se střídat. Mělo by se to udělat už dneska, ale souhlasí se mnou jenom starosta. Ostatní si neumějí představit, jak bychom mohli někoho požádat, aby strávil Bel Tin popojížděním po Dvouříčí.“

„Ale přece jsi říkal, že si nemusíme dělat starosti,“ ozval se Perrin. Tam zavrtěl hlavou.

„Řekl jsem, že nemusíme, chlapče, ne že nemáme. Viděl jsem umírat lidi, protože si byli jistí tím, že něco, co by se nemělo stát, se nestane. Kromě toho boj vyburcuje z klidu všechny možný lidi. Většina se jich jenom bude snažit najít bezpečí, ale jiní budou hledat způsoby, jak toho zmatku využít. Těm prvním nabídneme pomocnou ruku, ale musíme být připravení poslat pryč ty druhý.“

Najednou promluvil Mat. „Nemohli bychom se toho zúčastnit? Já bych teda chtěl. Víš, že umím jezdit stejně dobře jako každej ve vsi.“

„Toužíš po pár týdnech zimy, nudy a špatnýho spaní?“ zasmál se Tam. „To je tak nejspíš všechno, co to bude obnášet. Doufám, že to bude všechno. Jsme daleko dokonce i pro běžence. Ale můžeš si promluvit s pantátou al’Verem, jestli ses opravdu rozhodl. Rande, nastal čas vrátit se na statek.“

Rand překvapeně zamrkal. „Myslel jsem, že zůstanem na Jarnice.“

„Musíme dohlídnout na záležitosti na statku, a já tě potřebuju s sebou.“

„I tak, ještě chvíli tu zůstat můžeme. A já se chci taky přihlásit do hlídky.“

„Odjíždíme hned,“ pronesl jeho otec tónem, který nepřipouštěl odmluvy. Měkčím tónem dodal: „Vrátíme se zítra, a ty budeš mít dost času, aby sis promluvil se starostou. A taky dost času na slavnost. Za chvíli se sejdeme ve stáji.“

„Připojíš se k Randovi a ke mně v hlídce?“ zeptal se Mat Perrina, když Tam odešel. „Vsadím se, že ve Dvouříčí se ještě nikdy nic takovýho nestalo. Jestli se dostaneme až do Tarenu, mohli bychom dokonce zahlídnout vojáky a kdoví co ještě. Možná i Cikány.“

„Asi se přidám,“ prohlásil pomalu Perrin, „teda jestli mě pantáta Luhhan nebude potřebovat.“

„Válka je v Ghealdanu,“ štěkl Rand. S námahou ztišil hlas. „Válka je v Ghealdanu a Aes Sedai jsou Světlo ví kde, ale nic z toho není tady. Zato ten muž v černým plášti je, nebo jste na něj už úplně zapomněli?“ Chlapci si vyměnili rozpačité pohledy.

„Promiň, Rande,“ omlouval se Mat. „Ale příležitost dělat něco jinýho, než dojit tátovy krávy, se nedostavujou zas tak často.“ Před jejich překvapenými pohledy se narovnal. „No, dojím je. Každej den.“

„Černý jezdec,“ připomněl jim Rand. „Co když někomu něco udělá?“

„Možná je to válečnej uprchlík,“ navrhl pochybovačně Perrin.

„Ať je to, kdo chce,“ prohlásil Mat, „hlídka ho najde.“

„Možná,“ připustil Rand, „ale zřejmě umí zmizet, kdy se mu zachce. Snad by bylo lepší, kdyby věděli, že se po něm mají podívat.“

„Řekneme to pantátovi al’Veremu, až se přihlásíme do oddílu,“ řekl Mat, „a on to poví radě a oni to povědí hlídce.“

„Rada!“ vykřikl Perrin nevěřícně. „Budeme mít štěstí, jestli se nám starosta nevysměje. Pantáta Luhhan a Randův táta si už teď myslí, že nás dva vyděsily přeludy.“

Rand si povzdechl. „Když už to máme udělat, mohli bychom to klidně udělat rovnou. Dneska se nebude smát o nic hlasitějc než zítra.“

„Možná,“ připustil Perrin a úkosem pohlédl na Mata, „bychom měli zkusit najít další, kdo ho zahlídli. Dneska večer uvidíme skoro každýho ze vsi.“ Mat se zamračil ještě víc, ale zatím nic neříkal. Všichni pochopili, že Perrin navrhuje hledat svědky, kteří budou důvěryhodnější než Mat. „Zítra se nebude smát o nic hlasitěji,“ zopakoval Perrin, když Rand zaváhal. „A já bych byl radši, kdyby s náma byl ještě někdo, až za ním půjdeme. Asi tak půlka vesnice by mi stačila.“

Rand pomalu přitakal. Už slyšel pantátu al’Verea, jak se směje. Víc svědků by rozhodně jejich věci neublížilo. A pokud toho chlapa viděli oni tři, mohl ho klidně vidět i někdo další. Musel ho někdo vidět. „Takže zítra. Vy dva dneska večer najděte, koho budete moct, a zítra zajdeme za starostou. Potom…“ Přátelé se na něj mlčky podívali, ale nikdo se nezeptal, co se stane, pokud nenajdou nikoho, kdo také černě oděného jezdce viděl. Otázka se jim však jasně zračila v očích a Rand na ni neměl odpověď. Ztěžka si povzdechl. „Raději bych měl jít. Otce by mohlo napadnout, že jsem někam spadl.“

Chlapci se s ním rozloučili a on se rozběhl kolem rohu budovy ke stájím, kde se vůz s vysokými koly opíral o oj.

Stáj byla dlouhá, úzká budova s vysokou doškovou střechou. Slámou podestlaná stání zabírala obě strany tmavého vnitřku, světlo sem dopadalo pouze otevřenými dvoukřídlými dveřmi na obou koncích. Formanovo spřežení přežvykovalo oves v osmi stáních a mohutní dhurrani pantáty al’Verea, které pronajímal, když sedláci potřebovali odtáhnout něco, co přesahovalo síly jejich vlastních koní, plnilo šest dalších stání, ale jenom tři další byla obsazená. Rand bez větších obtíží dokázal spojit koně s jejich jezdci. Vysoký vraný hřebec s mohutným hrudníkem, který rychle obrátil hlavu, musel patřit Lanovi. Štíhlá bílá klisna s klenutou šíjí, jejíž rychlé krůčky byly stejně půvabné jako kroky dívky při tanci, mohla být jedině Moirainina. A třetí neznámý kůň, statný štíhlý, dlouhonohý valach pískové barvy, se dokonale hodil k Tomu Merrilinovi.

Tam stál v zadní části stáje, držel Bělu za oprať a tiše rozmlouval s Huem a Tadem. Než k nim Rand stačil dojít, otec na podomky kývl, vyvedl Bělu ven a cestou se mlčky připojil k Randovi.

Mlčky kosmatou kobylku zapřáhli. Tam vypadal natolik zamyšleně, až Rand radši držel jazyk za zuby. Vyhlídka na to, že musí o černém jezdci přesvědčit svého otce, jej příliš netěšila, natož vyhlídka na to, že o tom bude muset přesvědčit i starostu. Zítra na to bude dost času, až Mat s Perrinem najdou další lidi, kteří toho muže spatřili. Pokud nějaké další svědky najdou.

Když se vůz pohnul, Rand si zezadu vzal luk a toulec, neohrabaně si toulec připjal k pasu a odklusal dopředu. Když míjeli poslední vesnické domy, nasadil šíp na tětivu a nesl luk napůl natažený a zdvižený. Neviděl nic kromě stromů téměř bez listí, ale narovnal se. Černý jezdec by se na ně mohl vrhnout dřív, než by si to uvědomili. Rand by vůbec nemusel mít čas natáhnout luk, kdyby ho nenesl napůl připravený.

Věděl, že nemůže mít luk napjatý dlouho. Sám si ho vyrobil, a Tam byl jedním z mála lidí v kraji, kdo ho dokázali natáhnout. Rand se rozhlížel kolem sebe, aby našel něco, co by mu pomohlo zapomenout na tmavého jezdce. Kolem však byl jen les a jejich pláště povlávaly ve větru, takže to nebylo snadné.

„Otče,“ promluvil po chvíli, „nechápu, proč musela vesnická rada zpovídat Padana Faina.“ S námahou odtrhl oči od stromů a podíval se přes Bělu na Tama. „Připadá mi, že jste se mohli rozhodnout rovnou na místě. Starosta každýho vyděsil, když mluvil o Aes Sedai a falešným Drakovi tady ve Dvouříčí.“

„Lidé jsou zvláštní, Rande. Ti nejlepší jsou… Vezmi si třeba Harala Luhhana. Pantáta Luhhan je silný chlap a taky statečný, ale nesnese pohled na porážení zvířat. Vždycky zbledne jako plátno.“

„Co to má s tím společnýho? Každý ví, že pantáta Luhhan nesnese pohled na krev, a nikdo kromě Coplinů a Congarů tomu nepřikládá váhu.“

„Jde o tohle, chlapče. Lidi vždycky nemyslí a nejednají tak, jak bys čekal. Ti lidi tam… když jim obilí zatlučou kroupy do hlíny a vítr odnese každou střechu v kraji a vlci jim pobijí půlku dobytka, oni si jenom vyhrnou rukávy a začnou znovu z ničeho. Budou remcat, ale nebudou tím marnit čas. Ale zmiň se jim o Aes Sedai a falešným Drakovi v Ghealdanu, a brzo začnou přemýšlet o tom, že Ghealdan je hned na druhý straně lesa Stínů a že cesta mezi Tar Valonem a Ghealdanem neprobíhá tak daleko na východ. A co kdyby se Aes Sedai nevydaly po silnici přes Caemlyn a Lugard, ale vzaly to rovnou! Zítra by si půlka vesnice byla jistá, že celá válka začala, jen aby se na nás mohli vrhnout. Celý týdny by trvalo, než by se uklidnili. To by byl pěkný Bel Tin. Takže jim Bran ten nápad vnutil dřív, než na to mohli přijít sami.

Viděli, že celý problém probrala rada, a teď uslyší, na čem se usnesla. Zvolili nás do vesnický rady, protože věří, že dokážeme všechno vyřešit k všeobecný spokojenosti. Důvěřujou našim názorům. Dokonce i Cennovi, což na nás ostatní asi nevrhá zrovna nejlepší světlo. Na každý pád si poslechnou, že si nemusí s ničím lámat hlavu, a uvěří tomu. Ne proto, že by nakonec sami nedošli ke stejným závěrům, nebo to nedokázali, ale takhle nebudeme mít pokaženou slavnost a nikdo nestráví celý týdny tím, že bude dumat o něčem, co se nejspíš nestane. Kdyby k tomu přese všechno došlo… no, hlídky nás budou včas varovat a my uděláme, co bude v našich silách. Já si ale opravdu nemyslím, že k něčemu takovýmu dojde.“

Rand našpulil rty. Být v radě očividně bylo složitější, než by si kdy pomyslel. Vůz dál rachotil po Kameniční cestě.

„Viděl toho divnýho jezdce kromě Perrina ještě někdo?“ zeptal se nečekaně Tam.

„Mat, ale…“ Rand zamrkal a znovu se ohlédl přes Bělu na otce. „Ty mi věříš? Musím se vrátit. Musím jim to říct.“ Tam ho zarazil ve chvíli, kdy se Rand otočil a chtěl odběhnout do dědiny.

„Zadrž, chlapče, zadrž! Copak si myslíš, že bych s tím čekal tak dlouho, kdybych k tomu neměl dobrý důvod?“

Rand se váhavě vrátil k vozu, který stále vrzal za trpělivou Bělou. „Proč jsi změnil názor? Proč to nemůžu říct ostatním?“

„Brzy se to dovědí. Přinejmenším Perrin. O Matovi si nejsem jistý. Ta zpráva se musí dostat na statky co nejrychleji, ale brzy už nebude v Emondově Roli nikdo starší šestnácti let, tedy aspoň nikdo zodpovědný, kdo by nevěděl, že se tu někde potlouká cizinec, jakýho by sis zrovna na slavnost nepozval. Zima byla už tak dost zlá, i bez toho, abychom ještě děsili mládež.“

„Slavnost?“ ozval se Rand. „Kdybys ho viděl, nechtěl bys ho mít blíž než deset mil odtud. Možná sto.“

„Možná,“ připustil klidně Tam. „Mohl to být prostě jenom utečenec z Ghealdanu, nebo, a to je pravděpodobnější, zloděj, který si myslí, že tady se mu bude krást lehčeji než v Baerlonu nebo Tarenským Přívozu. Přesto nikdo tady kolem nemá tolik, aby si mohl nechat něco ukrást. Pokud se ten člověk snaží uniknout válce… no, to ještě není důvod k tomu, abychom strašili lidi. Jakmile budou zřízeny hlídky, měly by ho buď najít, nebo vyhnat.“

„Doufám, že ho vyženou. Ale proč mi věříš teď, když jsi mi ještě ráno nevěřil?“

„Věřím jenom vlastním očím, chlapče, a já nic neviděl.“ Tam zavrtěl prošedivělou hlavou. „Zdá se, že toho chlapa viděli jenom mládenci. Když ale Haral Luhhan vylíčil, jak se Perrin lekl nějakýho přeludu, všechno vyšlo najevo. Nejstarší syn Jona Thana ho viděl taky, stejně jako Bandry, kluk Samela Crawea. A když už čtyři z vás tvrdí, že jste něco viděli – a všichni jste poctiví hoši – usoudili jsme, že tu je, ať už ho my vidíme, nebo ne. Tedy všichni kromě Cenna. No, proto taky jedeme domů. Když jsme oba pryč, ten cizinec by tam mohl přijít spáchat nějakou neplechu. Kdyby nebylo slavnosti, ani bych se zítra nevracel. Ale nemůžeme si dovolit stát se vězni ve vlastním domově jenom proto, že tu někde číhá ten chlapík.“

„O Banovi a Lemovi jsem nevěděl,“ prohlásil Rand. „My ostatní jsme chtěli zítra zajít za starostou, ale měli jsme strach, že nám to taky neuvěří.“

„Bílý vlasy neznamenají, že se nám srazil mozek,“ podotkl suše Tam. „Takže měj oči otevřený. Možná ho zahlídnu taky, pokud se znovu ukáže.“

Rand hodlal udělat právě to. Překvapilo ho, když si uvědomil, že se mu jde lehčeji. Napjaté svaly na ramenou mu povolily. Byl pořád ještě vystrašený, ale nebylo to tak zlé jako předtím. Byli sice s Tamem sami na Kameniční cestě, jako tu byli ráno, ale určitým způsobem se cítil, jako by s nimi byla celá vesnice. To, že ostatní o všem věděli a věřili jim, znamenalo opravdu hodně. Jezdec v černém plášti nemohl udělat nic, co by lidé z Emondovy Role nedokázali vyřešit.

Kapitola 5

Jarnice

Než vůz dorazil na statek, bylo už slunce v polovině cesty za zenitem. Dům nebyl nijak velký, rozhodně ne tak velký jako některé rozlehlé domy na východě, které se léty rozrůstaly, aby pojaly celé rodiny. Ve Dvouříčí to často znamenalo tři i čtyři pokolení pod jednou střechou včetně tet, strýců, bratranců a synovců. Tam s Randem byli výjimeční nejen proto, že hospodařili v Západním polesí, ale i tím, že žili jen sami dva.

Tady byla většina místností v přízemí. Stavení byl úhledný čtverec bez křídel a přístavků. Do podkroví se pod příkrou doškovou střechu hezky vměstnaly dvě ložnice a špajz. I kdyby veškeré vápno na pevných dřevěných zdech po zimních bouřích zmizelo, dům by byl stejně úhledný a upravený, došky byly řádně připevněné a dveře a okenice visely rovně a seděly v rámech.

Dům, stodola a kamenná salaš tvořily vrcholy trojúhelníka kolem dvorku, kam se odvážilo několik slepic a teď se hrabaly ve studené zemi.

Za salaší stál otevřený přístřešek, kde se stříhaly ovce, a kamenné koryto k jejich koupání. U pole mezi statkem a lesem se tyčil vysoký kužel pečlivě vyzděné kůlny na tabák. Jen pár hospodářů ve Dvouříčí se obešlo bez vlny a tabáku, které prodávali, když dorazili kupci.

Když se Rand podíval ke kamenné salaši, vůdčí beran se silnými rohy mu pohled oplatil, ale většina černohlavých ovcí zůstala klidně ležet na místě nebo stát s hlavami v korytě s krmením.

Měly už husté, kudrnaté rouno, ale na stříhání byla stále ještě příliš velká zima.

„Nemyslím, že sem ten černý muž zašel,“ zavolal Rand na otce, který pomalu obcházel statek s oštěpem v ruce a pozorně si prohlížel zemi. „Ovce by nebyly tak klidný, kdyby se tu někdo potloukal.“

Tam přikývl, ale nezastavil se. Když obešel dům kolem dokola, udělal totéž se stodolou a ovčínem, přičemž vůbec nespouštěl oči ze země. Dokonce prohlédl i kůlnu na tabák. Vytáhl ze studny okov, nabral do dlaně vodu, očichal ji a velice opatrně ji okusil špičkou jazyka. Náhle vyprskl smíchy a vypil vodu jediným douškem.

„To nejspíš ne,“ připustil a otřel si ruku do přednice kabátu. „Všechny ty řeči o lidech a koních, který nevidím ani neslyším, mě jenom nutí všechno pořádně prohlídnout.“ Vylil vodu do vědra a vydal se k domu s plným vědrem v jedné a oštěpem v druhé ruce. „Udělám k večeři trochu dušenýho masa. A když už jsme tady, můžeme trochu poklidit.“

Rand se zašklebil, litoval, že nebude na Jarnice v Emondově Roli. Jenže Tam měl pravdu. Kolem statku práce nikdy úplně neustávala. Jakmile byla hotová jedna věc, bylo vždycky zapotřebí udělat dvě další. Rand zaváhal, ale luk s toulcem si nechal po ruce. Kdyby se černý jezdec objevil, nehodlal mu čelit pouze motykou.

Nejdřív ustájil Bělu. Odstrojil ji a zavedl do stání ve stodole vedle krávy, odložil plášť, vytřel kobylku věchtem slámy a vyhřebelcoval ji. Po úzkém žebříku vylezl na seník, odkud sházel seno na krmení. Nabral Běle taky odměrku ovsa, i když už ho mnoho nezbývalo a dost dlouho by žádný mít nemuseli, leda by se venku brzy oteplilo. Krávu podojili před svítáním, dala jim čtvrtinu obvyklého množství, takže to vypadalo, že s pokračující zimou přestává dojit.

Ovce měly nachystáno dost krmení na dva dny – touto dobou už by se měly pást, jenže zatím nebylo na čem – a Rand jim dolil vodu. Pokud slepice snesly nějaká vejce, bylo třeba je také sesbírat. Byla jenom tři. Nosnice byly při jejich schovávání zjevně stále mazanější.

Rand si právě nesl motyku do zeleninové zahrádky za domem, když Tam vyšel ven a usadil se na lavici před stodolou, aby spravil postroj. Oštěp si položil vedle sebe. Rand měl hned lepší pocit, že si nechal luk položený na plášti na krok od místa, kde stál.

Hlínou se prodralo pár rostlinek, ale většinou to byl jenom plevel. Kapusta byla zakrslá, fazole a hrášek rašily jen tu a tam a po řepě nebylo ani stopy. Ne všechno ovšem již zasázeli. Zatím oseli jenom část zahrádky v naději, že by se počasí mohlo obrátit a něco by mohlo vyrůst dřív, než bude krecht úplně prázdný. Okopávání Randovi dlouho netrvalo, což by mu v minulých letech zcela vyhovovalo, ale nyní uvažoval o tom, co si počnou, jestli letos nevyraší vůbec nic. Nebylo to hezké pomyšlení. A pořád ještě bylo třeba naštípat dříví na oheň.

Randovi to připadalo jako roky od chvíle, kdy nebylo třeba štípat dříví. Jenomže fňukáním se dům nezahřeje, a tak popadl sekeru, luk a toulec odložil vedle špalku, a pustil se do práce. Borovice pro rychlý plamen a dub na dlouhé hoření. Brzy mu bylo takové teplo, že odložil kabátec. Když byla hromádka polínek dost velká, naskládal dřevo ke zdi domu vedle ostatních polínek. Hromada sahala až k okenním rámům. Touto dobou byly hromady dřeva obvykle nevelké a nebylo jich mnoho, ne však letos. Štípat a skládat, štípat a skládat, Rand se zcela poddal rytmu sekery a pohybům při skládání dřeva. Teprve když mu Tam položil ruku na rameno, vrátilo ho to zpátky do přítomnosti, a on chvilku překvapeně mrkal.

Zatímco pracoval, začalo se šeřit. Soumrak přicházel rychle. Vysoko nad vrcholky stromů se mihotal měsíc připomínající rybí oko. Byl tak velký, že jim div nespadl na hlavu. Aniž by si to Rand předtím uvědomil, vítr vál také studenější a po tmavnoucí obloze hnal roztrhané mraky.

„Umej se, chlapče, a poohlídneme se po večeři. Už jsem nanosil vodu na horkou koupel před spaním.“

„Cokoliv horkýho mi vyhovuje,“ prohlásil Rand, popadl plášť a přehodil si ho přes ramena. Košili měl propocenou a vítr, na který při ohánění se sekerou zcela zapomněl, ho teď, když s prací skončil, mrazil. Potlačil zívnutí, a jak sbíral své věci, trochu se třásl. „A spánek taky, když už jsme u toho. Klidně bych prospal celou slavnost.“

„Nechtěl by ses vsadit?“ usmál se Tam a Rand se na něj taky zazubil. Bel Tin by si nenechal ujít, ani kdyby neměl týden spát. Nikdo by to neudělal.

Tam nešetřil se svíčkami a ve velkém kamenném krbu praskal oheň, takže světnice byla teplá a veselá. Největším kusem nábytku v místnosti byl kromě krbu ohromný dubový stůl, dost dlouhý na to, aby se k němu vešel tucet i víc lidí, i když od chvíle, kdy Randovi zemřela matka, jich tu zřídkakdy bývalo tolik. Podél stěn stály skříně a police, které většinou zručně vyrobil sám Tam, a kolem stolu židle s vysokým opěradlem. Čalouněné křeslo, které Tam nazýval čtecí křeslo, stálo šikmo před ohništěm. Rand si raději četl natažený na houni před krbem. Police s knihami u dveří nebyla zdaleka tak dlouhá jako ta v hostinci U Vinného střiku, ale tady bylo velice těžké knihy získat. Jen několik formanů jich vozilo víc, a těch pár bylo třeba rozdělit mezi všechny, kdo je chtěli.

Ač pokoj možná nevypadal tak dokonale vydrhnutý, jako většina hospodyněk udržovala své domovy – na stole stál Tamův stojánek na dýmky a Cesty Jaina Dalekokrokého a další kniha s dřevěnými deskami odpočívala na polštáři čtecího křesla, na polici u krbu ležel kousek postroje, který potřeboval spravit, a na jiné židli zase hromádka košil k zalátání – tak přestože nebyl zcela bez poskvrnky, pořád tu bylo čisto a uklizeno a vypadalo to tu zabydleně, což hřálo a uklidňovalo stejně jako oheň. Tady bylo možné zapomenout na chlad za zdmi. Tady nebyl žádný falešný Drak. Ani války nebo Aes Sedai. Žádní muži v černých pláštích. Vznášela se tu vůně masa dusícího se nad ohněm a Rand náhle dostal strašlivý hlad.