Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- I.

- II.

- 6

- 7

- I.

- II.

- III.

- 8

- Vsuvka

- 9

- 10

- Poznámka autora

- Doslov

- V edici Světová knihovna

Julian Barnes

Historie světa v 10 ½ kapitolách

O D E O N

Přeložila Eva Klimentová

A HISTORY OF THE WORLD IN 10½ CHAPTERS

Copyright © Julian Barnes 1989

Translation © Eva Klimentová, 1994, 2022

ISBN 978-80-207-2142-6

Pro Pat Kavanaghovou

1

Černý pasažér

Behémóty dali do nákladního prostoru společně s nosorožci, hrochy a slony. Použít je jako zátěž bylo rozumné rozhodnutí, ale dokážete si představit ten puch. A nebylo, kdo by vykydal hnůj. Muži byli příliš zaneprázdněni krmením a jejich ženy, které pod těmi šlehajícími ohnivými jazyky voňavek nepochybně zapáchaly stejně jako my, byly příliš cimprlich. Takže pokud mělo k nějakému kydání vůbec dojít, museli jsme ho provést sami. Každých pár měsíců odšpérovali masivní poklop na zadní palubě a vpustili úklidové ptáky. Tedy, napřed museli vyvětrat ten puch (do toho odšpérování se příliš mnoho dobrovolníků nehrnulo); potom šest či osm méně vybíravých ptáků asi tak minutu obezřetně poletovalo kolem poklopu, než vlétlo dovnitř. Nevybavuji si, jak se všichni jmenovali – však jeden z těch párů už ani neexistuje – ale víte, co asi byli zač. Viděli jste hrochy s otevřenými tlamami, kterým mezi zuby klovají barevní ptáčci jako vystresovaní dentální hygienisté? Představte si to ve větším, zaneřáděnějším měřítku. Nejsem dvakrát háklivý, ale nad tím výjevem v podpalubí jsem se otřásal odporem i já: řada švidrajících příšer, kterým dělají manikúru ve stoce.

Na arše vládla přísná disciplína: to je třeba říct na úvod. Nevypadalo to jako ty malované dřevěné hračky, s nimiž jste si možná jako děti hrávali – samé šťastné párečky, které zvesela vyhlížejí přes zábradlí z pohodlí svých vyšůrovaných kójí. Nepředstavujte si nějakou výletní plavbu po Středozemním moři, na které jsme hráli lenivou ruletu a každý se hodil do gala na večeři: na arše nosili fraky jen tučňáci. Zapamatujte si: byla to dlouhá a nebezpečná plavba – nebezpečná, přestože některá pravidla byla předem stanovena. Také si zapamatujte, že jsme měli na palubě celou živočišnou říši: copak byste umístili gepardy tak, aby mohli doskočit na antilopu? Určitý stupeň bezpečnosti byl nezbytný, a tak jsme přistoupili na visací zámky, prohlídky kójí a zákaz nočního vycházení. Bohužel však existovaly i tresty a samotky. Kdosi tam nahoře byl posedlý shromažďováním informací a jistí cestující se uvolili, že se stanou konfidenty. S politováním zaznamenávám, že donášení panstvu bylo tehdy na denním pořádku. Nebyla to žádná přírodní rezervace, ta naše archa, někdy to byla spíše vězeňská loď.

Aby bylo jasno, já si jsem vědom, že se popisy různí. Váš biologický druh má svou neustále omílanou verzi, která doposud okouzluje i skeptiky, zatímco zvířata mají kompendium sentimentálních mýtů. Ale přece zvířata nebudou trhat partu, no ne? Zvlášť když se s nimi zachází jako s hrdiny, zvlášť když se stalo věcí důstojnosti, že každé jediné z nich může hrdě odvodit svůj rodokmen rovnou z archy Noemovy. Byla vyvolena, vytrvala a přežila. Je pro ně normální přehlédnout trapné epizody, mít výhodná selhání paměti. Ale mě k tomu nic takhle nenutí. Já jsem nikdy nebyl vyvolený. Vlastně, jako několik ostatních druhů, jsem záměrně vyvolený nebyl. Byl jsem černý pasažér, také jsem přežil (vylodit se nebylo o nic lehčí než se nalodit) a vedlo se mi dobře. Jsem tak trochu stranou od ostatní zvířecí společnosti, která stále pořádá svá nostalgická setkání po letech: dokonce existuje i Klub mořských vlků pro zoologické druhy, kterým se ani jednou neudělalo zle od žaludku. Když si plavbu vybavuji, nevyvolává ve mně žádný pocit zavázanosti, vděčnost nezamlžuje objektiv vazelínou. Na můj popis se můžete spolehnout.

Pravděpodobně vám došlo, že archa byla víc než jen jedna loď? Nazvali jsme tak celou flotilu (sotva byste mohli očekávat, že nacpete celou živočišnou říši do něčeho pouhých tři sta loktů dlouhého). Že pršelo čtyřicet dní a čtyřicet nocí? Tedy, to přirozeně ne – to by nebylo víc než běžné anglické léto. Kdepak, podle mých výpočtů pršelo asi rok a půl. A že potopa na zemi trvala sto padesát dní? Prodlužte to tak na čtyři roky. A tak dále. Váš druh měl odjakživa v datech zmatek. Přikládám to vaší posedlosti násobky sedmi.

Na začátku se archa skládala z osmi plavidel: z Noemovy galeony, která táhla zásobovací loď, potom následovaly čtyři o něco menší lodě, z nichž každé velel jeden z Noemových synů, a za nimi, v bezpečném odstupu (rodina byla pověrčivá ohledně nemocí) nemocniční loď. Osmé plavidlo bylo tak trochu záhadou: rejdící maličká šalupa s filigránskými ozdobami ze santalového dřeva přes celou záď, která držela kurz patolízalsky blízký kurzu Chámovy archy. Když jste se dostali do závětří, dráždily vás někdy zvláštní vůně. Občas v noci, když ochabla bouře, jste zaslechli břesknou muziku a pronikavý smích – zvuky pro nás překvapivé, jelikož jsme předpokládali, že všechny ženy všech Noemových synů byly bezpečně ukryté na svých lodích. Avšak tato voňavá, rozesmátá loď nebyla dost pevná: potopila se při náhlém poryvu větru a Chám potom na několik týdnů propadl trudomyslnosti.

Jako další se ztratila zásobovací loď – za bezhvězdné noci, kdy utichl vítr a hlídky ve strážních koších byly ospalé. Ráno za Noemovou admirálskou lodí plandal už jen kus tlustého vlečného lana, které přehryzlo něco s ostrými řezáky a schopností přilnout k mokrým provazům. Vyvolalo to závažná vzájemná obvinění, to vám povídám: tohle vlastně možná bylo poprvé, kdy jeden z druhů zmizel přes palubu. Zanedlouho poté zmizela nemocniční loď. Šuškalo se, že ty dvě události spolu souvisejí, neboť Chámova manželka – která nebyla příliš vyrovnané povahy – se rozhodla, že se zvířatům pomstí. Se zásobovací lodí se totiž zjevně potopila její kompletní výbava vyšívaného povlečení. Ale nikdy se nic neprokázalo.

Nicméně nejhorší pohromou byla ztráta Varádího. Cháma, Šéma a toho třetího, jehož jméno začínalo na J, dobře znáte, ale o Varádím nevíte, viďte? Byl to nejmladší a nejsilnější z Noemových synů, díky čemuž samosebou nebyl v rodině právě nejoblíbenější. Také měl smysl pro humor – nebo se alespoň hodně smál, což je pro váš druh obyčejně dostatečně průkazné. Ano, Varádí měl vždycky dobrou náladu. Bývalo ho vidět, jak si to vykračuje po kormové palubě s papouškem na každém rameni: čtyřnožce láskyplně poplácal po půlkách, na což reagovali uznalým zabučením, a říkalo se, že na jeho arše panovala mnohem menší tyranie než na ostatních. Ale tu máš: jednoho rána jsme se probudili a zjistili jsme, že Varádího loď zmizela z obzoru a s sebou vzala jednu pětinu živočišné říše. Řekl bych, že by se vám líbil pták símurgh se stříbrnou hlavou a pavím ocasem, leč tento pták, který měl hnízdo ve Stromu Poznání, nebyl o nic víc vyzbrojený proti vlnám než hnědavý hraboš. Varádího bratři svalovali vinu na špatnou navigaci: říkali, že Varádí trávil příliš mnoho času tím, že se bratříčkoval se zvířaty, ba dokonce naznačili, že jej možná Bůh potrestal za jakýsi blíže neurčený poklesek, který spáchal, když byl pětaosmdesátiletým dítětem. Ale ať už byla pravda za Varádího zmizením jakákoli, byla to pro váš biologický druh krutá ztráta. Jeho geny by vám hodně pomohly.

Pokud šlo o nás, celá ta věc s plavbou začala, když si nás pozvali, abychom se dostavili ve stanovenou dobu na stanovené místo. Tehdy jsme se o tom plánu doslechli poprvé. O politickém pozadí jsme nic nevěděli. Boží hněv nad Jeho vlastním výtvorem byl pro nás novinkou: my jsme do toho byli jen volky nevolky zataženi. Nás nešlo nikterak obviňovat (snad nevěříte té historce o hadovi? – to byla jen Adamova černá propaganda), a přesto pro nás byly důsledky stejně kruté: každý druh vyhlazený až na jediný pár samce se samicí, který byl vyslaný na rozbouřené vody pod dohledem starého gaunera, který příliš holdoval alkoholu a jemuž táhlo už na sedmé století života.

Takže se to rozneslo, ale příznačné bylo, že nám neřekli pravdu. Vy jste si představovali, že v blízkosti Noemova paláce (kdepak, nebyl to žádný chuďas, ten Noe) přebýval příhodný vzorek každého druhu na zeměkouli? Ale, ale. Kdepak, museli to rozhlásit a potom z párů, které se představily, vybrat ten nejlepší. Jelikož nechtěli vyvolat všeobecnou paniku, oznámili soutěž pro dvojice – něco jako soutěž o královnu krásy plus mozkový trust plus věrní staří manželé – a řekli soutěžícím, aby se v určitý měsíc dostavili k Noemově bráně. Dokážete si představit ty problémy. Za prvé, ne každý má soutěživou povahu, takže se zřejmě zjevili jen ti nejchamtivější. Zvířatům, která nebyla dost chytrá na to, aby četla mezi řádky, připadalo, že prostě nepotřebují vyhrát luxusní zájezd lodí pro dvě osoby, veškeré výlohy hrazeny, děkujeme pěkně. Noe se svým štábem také nepamatoval na to, že některé druhy v daném ročním období hibernují, neřkuli na ještě zjevnější skutečnost, že některá zvířata se pohybují pomaleji než ostatní. Například tu byl jeden obzvláště pohodářský lenochod – nádherné stvoření, to mohu osobně potvrdit –, který sotva dolezl k úpatí svého stromu, než ho smetl mohutný příval Boží pomsty. Jak tomu říkáte – přirozený výběr? Já bych to nazval profesionální nekompetentnost.

Upřímně řečeno, v přípravách byl bordel. Noe se opozdil se stavbou arch (věci nepomohlo, když si řemeslníci uvědomili, že na lodích není dost kójí na to, aby tam přibrali i je), což mělo za následek, že se výběru zvířat nevěnovala dostatečná pozornost. Kývlo se hned na první přijatelný pár – a tak to probíhalo se vším: určitě se nestihlo víc než ta nejzběžnější prověrka rodokmenu. A samozřejmě, ačkoli tvrdili, že vezmou od každého druhu dva, když přišlo na lámání chleba … Někteří tvorové prostě nebyli na plavbě vítáni. To byl náš případ, a proto jsme museli jet načerno. A mnoha zvířatům, která měla naprosto bezvadný právní důkaz, že jsou představiteli samostatného biologického druhu, byla jejich žádost zamítnuta. Ne, od vás už dva máme, bylo jim řečeno. No, copak sejde na nějakých kroužcích kolem ocasu navíc nebo na těch štětinatých chomáčcích podél páteře? My vás už máme. Pardon.

Našla se překrásná zvířata, která dorazila bez druha a musela tam zůstat. Rodiny, které se odmítaly oddělit od svých potomků, si zvolily společnou smrt. Probíhaly lékařské prohlídky, často surově intruzivní. A po celou noc byl vzduch za Noemovou palisádou obtěžkán kvílením těch, které zamítli. Dokážete si představit tu atmosféru, když se konečně rozkřikla zpráva, proč nás požádali, abychom podstoupili tuhle frašku? Byla z toho spousta žárlivosti a zlé krve, jak si dokážete představit. Některé ze vznešenějších druhů prostě odkráčely do lesa, odmítajíce přežít za ponižujících podmínek, které jim Bůh a Noe nabízeli, a dali přednost zániku a vlnám. Drsná a závistivá slova padla na adresu ryb, obojživelníci začali vypadat nepokrytě nabubřele, ptáci trénovali, aby vydrželi ve vzduchu co nejdéle. Určité typy opic byly občas viděny, jak se snaží postavit vlastní primitivní vory. V areálu pro vyvolené jeden týden propukla záhadná otrava potravin a pro některé z méně statných druhů muselo výběrové řízení začít znovu.

Byly chvíle, kdy Noe a jeho synové byli dost hysteričtí. To do vašeho popisu událostí nepasuje? Vždycky vás vedli k tomu, abyste věřili, že Noe byl moudrý, spravedlivý a bohabojný, a já už jsem ho jednou popsal jako hysterického lotra, který příliš holdoval alkoholu? Ty dva názory se navzájem tak docela nevylučují. Vezměte to takhle: Noe byl dost špatný, ale měli byste vidět ostatní. Ani nás moc nepřekvapovalo, že se Bůh rozhodl začít s čistým štítem, jedinou záhadou bylo, proč se rozhodl vůbec něco zachovat z tohoto druhu, jehož stvoření na jeho stvořitele nevrhalo příliš dobré světlo.

Noe byl skoro na zhroucení. Archa měla skluz, řemeslníky museli popohánět bičem, kousek od jeho paláce bivakovaly stovky vyděšených zvířat a nikdo nevěděl, kdy se strhnou deště. Bůh mu ani neurčil datum, kdy to začne. Každé ráno jsme se dívali na mraky: bude to západní vítr, který přinese déšť jako obyčejně, nebo Bůh sešle svůj mimořádný lijavec z nezvyklého směru? A jak počasí pomalu houstlo, narůstaly možnosti revolty. Někteří z odmítnutých se chtěli archy zmocnit a zachránit se, jiní ji chtěli zcela zničit. Zvířata s přemýšlivými sklony se jala navrhovat zásady konkurenční selekce, založené spíše na velikosti zvířat a jejich užitečnosti než na pouhém počtu, leč Noe povýšeně odmítl vyjednávat. Byl to člověk, který si liboval ve vlastních teoriích a odmítal teorie někoho jiného.

Jak se stavba flotily chýlila ke konci, bylo ji nutné hlídat po celých čtyřiadvacet hodin. Došlo k mnoha pokusům dostat se na loď načerno. Jednoho dne nachytali řemeslníka, který se snažil vyhloubit skrýš mezi nižšími trámy zásobovací lodi. A došlo i k dojemným výjevům: mladý los se pověsil ze zábradlí Šémovy archy, někteří ptáci se střemhlav vrhali proti ochranným sítím, a tak dále. Černí pasažéři, když se na ně přišlo, byli neprodleně popraveni, ale tyto veřejné podívané nikdy nestačily na to, aby odradily zoufalce. Náš druh, jak s pýchou zaznamenávám, se dostal na palubu bez úplatků či násilí, ale na nás se tak snadno nepřijde jako na mladého losa. Jak se nám to povedlo? Měli jsme prozíravého rodiče. Zatímco Noe a jeho synové zběžně ohledávali zvířata, která přicházela po přístavním můstku, drsnýma rukama prohrabávali podezřele chundelatá rouna a prováděli jedna z nejranějších a nejnehygieničtějších vyšetření prostaty, my už jsme dávno proklouzli a byli jsme pěkně v teplíčku na svých palandách. Do bezpečí nás odnesl jeden z lodních tesařů, ač pramálo věděl, co učinil.

Po dva dny vítr vanul ze všech stran najednou a potom se dalo do deště. Ze žlučovitého nebe se řinula voda, aby očistila bezbožný svět. Velikánské kapky pukaly o palubu jako holubí vejce. Vybraní představitelé svých druhů byli přemístěni z areálu vyvolených do přidělené archy: výjev připomínal nějakou povinnou hromadnou svatbu. Potom zašroubovali poklopy a všichni jsme si začínali zvykat na tmu, vězení a puch. Ne že by nám na tom zpočátku nějak záleželo: byli jsme příliš rozjaření, že jsme přežili. Déšť padal a padal, občas přecházel do krupobití a rachotil v lodním trámoví. Někdy jsme zvenčí zaslechli zapraštění hromu a často nářek opuštěných zvířat. Po čase tyto výkřiky prořídly – věděli jsme, že vody už začaly stoupat.

Konečně přišel den, po němž jsme toužili. Napřed jsme mysleli, že by to mohla být nějaká šílená zteč posledních zbylých tlustokožců, kteří si chtěli prorazit cestu do archy nebo ji alespoň převrhnout. Ale ne, bylo to tím, že se loď naklonila na stranu, jak ji voda začínala nadnášet ze skluzných saní. Tohle byl vrcholný okamžik plavby, to vám povídám. Tehdy bratrství mezi zvířaty a vděčnost vůči člověku proudily jako víno u Noemova stolu. Později… ale zvířata byla asi naivní, že vůbec Noemovi a jeho Bohu důvěřovala.

Důvody ke znepokojení nastaly ještě před tím, než vody vystoupily. Vím, že váš biologický druh má sklon pohlížet na náš svět spatra, jelikož jej považuje za brutální, kanibalský a zrádný (ačkoli byste mohli uznat argument, že tím jsme vám spíše bližší nežli vzdálenější). Ale mezi námi vždy, od prvopočátku, existoval smysl pro rovnost. Tedy, zajisté, pojídali jsme se navzájem a tak dále – slabší druhy moc dobře věděly, co mohou čekat, pokud zkříží cestu něčemu, co je větší než oni a má to hlad. Ale my jsme to prostě jen považovali za přirozené. Skutečnost, že jedno zvíře je s to zabít druhé, neznamenala, že to první je něco víc než druhé, pouze nebezpečnější. Možná se vám to těžko chápe, ale mezi námi panovala vzájemná úcta. Sníst druhé zvíře nebylo důvodem pro to, aby jím někdo pohrdal, být snězen nevštípilo oběti – nebo její rodině – jakýkoli přehnaný obdiv vůči obědvajícímu druhu.

Noe – nebo Noemův Bůh – to všechno změnil. Pokud vy jste měli prvotní hřích, pak my také. Ale nás k němu donutili. Poprvé jsme si toho všimli, právě když se dělal výběr do areálu vyvolených. Všechny ty řeči o páru od každého byla pravda (a bylo vidět, že to dává jakýsi základní smysl), ale tím celá ta věc nekončila. V areálu jsme si všimli, že některé druhy se nescvrkly na jeden pár, nýbrž na sedm (zase ta posedlost sedmičkami). Nejprve jsme si mysleli, že těch šest navíc mohou být náhradníci na cestu pro případ, kdyby původní pár onemocněl. Ale pak to pomalu začalo vycházet najevo. Noe – nebo Noemův Bůh – rozhodl, že jsou dvě kasty zvířat: čistá a nečistá. Čistá zvířata se dostala do archy po sedmi párech, kdežto nečistá jen po páru.

Jak si dokážete představit, nejednotná Boží politika vůči zvířatům vyvolala hluboký odpor. Ve skutečnosti i sama čistá zvířata byla zpočátku nad celou tou záležitostí v rozpacích, věděla, že toho moc neudělala, aby si zasloužila takovou zvláštní záštitu. Ačkoli být „čistý“, jak si záhy uvědomila, bylo dvojsečné požehnání. Být čistý totiž znamenalo, že se dají sníst. Na palubě bylo vítáno sedm párů zvířat, ale šest z nich bylo určeno pro lodní kuchyni. Byla to prapodivná forma pocty, které se jim dostalo. Ale aspoň to znamenalo, že získala nejpohodlnější příbytky, které jim byly k dispozici až do dne jejich rituální porážky.

Občas mi ta situace připadala legrační a dal jsem volný průchod smíchu vyděděnce. Nicméně mezi druhy, které se braly vážně, vyvstala všelijak komplikovaná řevnivost. Praseti to bylo jedno, jelikož bylo povahy společensky nectižádostivé, ale některá z ostatních zvířat považovala pojem nečistosti za osobní urážku. A dlužno podotknout, že ten systém – alespoň tak, jak ho chápal Noe – skoro vůbec nedával smysl. Čím byli sudokopytní přežvýkavci tak skvělí, ptali jsme se? Proč by měli velbloud a králík dostat druhořadé společenské postavení? Proč by se mělo začít rozlišovat mezi rybami, které měly šupiny, a rybami bez šupin? Labuť, pelikán, volavka, dudek: cožpak to nejsou jedny z nejušlechtilejších druhů? Těm však plaketa čistoty udělena nebyla. Proč se navážet do myši a ještěrky – když už mají beztak dost problémů, pomysleli jste si možná – a ještě více podrývat jejich sebedůvěru? Kdybychom tak za tím vším mohli zahlédnout nějaký záblesk logiky, kdyby to tak Noe lépe vysvětlil. Ale on jen slepě poslouchal. Noe, jak už vám mnohokrát říkali, byl tuze bohabojný muž, a vzhledem k Boží povaze to byl pravděpodobně nejbezpečnější kurz, jaký mohl nasadit. Kdybyste však mohli slyšet nářek korýšů, tísnivý a zmatený stesk humra, kdybyste tak mohli vidět truchlivou zahanbenost čápa, pochopili byste, že mezi námi to už nikdy nebude jako dřív.

A pak tu byl další drobný zádrhel. Jakousi nešťastnou náhodou se podařilo propašovat na palubu sedm příslušníků našeho druhu. Nejenže jsme byli černí pasažéři (což někteří nesli nelibě), nejenže jsme nebyli čistí (čímž už někteří začali pohrdat), ale zároveň jsme zesměšnili ty čisté a zákonem povolené druhy tím, že jsme se opičili po jejich posvátném čísle. Rychle jsme se rozhodli, že budeme zapírat, kolik nás je, a nikdy jsme se společně neobjevili na jednom místě. Přišli jsme na to, které části lodi nám byly nakloněny a kterým bychom se měli vyhýbat.

Takže si dokážete představit, že to byl od samého počátku neveselý konvoj. Někteří z nás tesknili po těch, které jsme byli nuceni opustit, jiným se příčilo jejich postavení, další zase, ač pojmově upřednostněni titulem čistoty, měli oprávněné obavy z pekáče. A k tomu všemu tam byl Noe se svou rodinkou.

Nevím, jak bych vám to nejlépe vyjevil, ale Noe nebyl hodný člověk. Chápu, že je to zarážející představa, jelikož z něho všichni pocházíte, nicméně je to tak. Byla to zrůda, nafoukaný patriarcha, který půlku dne trávil tím, že se plazil před svým Bohem, a druhou půlku dne si na nás vyléval vztek. Měl sukovici z goferového dřeva, se kterou… inu, některá zvířata ty pruhy nosí dodnes. Je ohromující, co dokáže udělat strach. Že prý vašemu druhu můžou po těžkém šoku během několika hodin zbělet vlasy. Na arše byly následky strachu ještě dramatičtější. Byl tam kupříkladu pár ještěrek, který při pouhém zvuku Noemových sandálů z goferového dřeva, sestupujících po schůdkách do podpalubí, skutečně měnil barvu. Viděl jsem to na vlastní oči: jejich kůže změnila přirozený odstín a splynula s pozadím. Když Noe procházel kolem jejich komůrky, zarazil se a blesklo mu hlavou, proč je asi prázdná, a potom šel dál, a jak se jeho kroky vzdalovaly, vyděšené ještěrky se pomalu normálně zabarvovaly. V postarchálních letech se to zjevně osvědčilo jako užitečný trik, ale všechno to začalo jako chronická reakce na „admirála“.

Se soby to bylo složitější. Byli vždycky nervózní, ale nebyl to jen strach z Noema, bylo to něco hlubšího. Víte, že některá z nás zvířat mají schopnost předvídání? Dokonce i vy jste si toho byli s to všimnout, po několikatisícileté konfrontaci s našimi zvyky. „Hele,“ říkáte, „krávy si sedly na louku, to znamená, že bude pršet.“ Tedy, samozřejmě je to všechno mnohem rafinovanější, než si vůbec dokážete představit, a rozhodně nejde o to, abychom se chovali jako laciná větrná korouhev pro lidské bytosti. Zkrátka a dobře… soby sužovalo cosi hlubšího než úzkost z Noema, cosi podivnějšího než strach z bouřky, cosi… dlouhodobého. Potili se ve svých komůrkách, neuroticky ržáli v obdobích dusného horka, kopali do přepážek z goferového dřeva, když nehrozilo žádné zjevné nebezpečí – ani žádné nebezpečí, které by se prokázalo později – a když se Noe na své poměry choval vyloženě zdrženlivě. Ale sobi něco větřili. A bylo to cosi, co sahalo za hranice našeho tehdejšího vědění. Jako by říkali, myslíte si, že tohle je to nejhorší? Tak to jste vedle. Nicméně ať už to bylo cokoli, dokonce ani sobi to nedokázali přesně vyjádřit. Cosi vzdáleného, závažného… dlouhodobého.

Nám zbylým zcela pochopitelně dělaly daleko větší starosti věci krátkodobé. S nemocnými zvířaty se kupříkladu vždy zacházelo surově. Tohle není nemocniční loď, informovaly nás neustále orgány. Nebudou trpěny žádné nemoci ani simulantství. Což se sotva zdálo být spravedlivé či realistické. Ale věděli jsme, že nemáme ohlásit, že jsme nemocní. Trocha prašiviny, a už jste letěli přes palubu, ještě než jste stihli při prohlídce vypláznout jazyk. A co myslíte, že se pak asi přihodilo vaší lepší polovičce? K čemu je padesát procent chovného páru? Noe nebyl žádný sentimentální stařík, který by naléhal na truchlícího partnera, aby se dožil svého přirozeného věku.

Vezměte to jinak: co podle vás Noe a jeho famílie na Arše jedli? Přece nás, samozřejmě. Chci říct, když se v dnešní době rozhlédnete po živočišné říši, nemyslíte si, že toho bylo odjakživa tak málo, viďte? Spousta zvířat, která vypadají víceméně stejně, potom mezera – a další spousta zvířat, která zase vypadají víceméně stejně? Já vím, vy máte nějakou teorii, aby to všechno dávalo smysl – něco o vztahu k životnímu prostředí a o zděděných dovednostech nebo co –, ale pro ty nepochopitelné skoky ve spektru stvoření existuje mnohem jednodušší vysvětlení. Jedna pětina pozemských druhů se potopila společně s Varádím. A co se týče těch zbylých nezvěstných, ty slupla Noemova parta. Fakticky. Tak například tam byl pár arktických kulíků – velmi pěkných ptáků. Když se nalodili, měli kropenaté modravě šedé peří. Za pár měsíců začali pelichat. To bylo docela normální. Jak jim vypadávalo letní peří, začal prosvítat bělostný zimní šat. Samozřejmě, nebyli jsme v arktických zeměpisných šířkách, takže to nebylo technicky nutné, ale přírodu přece zastavit nemůžete. Stejně tak byste nezastavili Noema. Sotva uviděl, jak kulíci bělají, rozhodl se, že chřadnou, a s laskavým ohledem na zdraví zbytku lodi je nechal uvařit s trochou mořských řas jako přílohou. Byl to po mnoha stránkách nevzdělanec a rozhodně nebyl žádný ornitolog. Sestavili jsme petici a vysvětlili jsme mu jisté věci o přepeřování a tak všelijak podobně. Vypadal, že mu to nakonec došlo. Jenže arktičtí kulíci už byli v tahu.

Samozřejmě to tím neskončilo. Pokud šlo o Noema a jeho rodinku, byli jsme jen plovoucí samoobslužná restaurace. Čistí a nečistí pro ně byli na arše prašť jako uhoď. Nejdřív oběd, potom pobožnost, takové bylo pravidlo. A nedokážete si představit, o jaké bohatství fauny vás Noe připravil. Nebo spíš dokážete, jelikož to je přesně to, co děláte: představujete si to. Všechna ta mytická zvířata, která si vysnili vaši básníci v dřívějších staletích: máte za to, viďte, že si je buď vědomě vymysleli, nebo že to byly přehnaně děsivé popisy zvířat letmo zahlédnutých v lese po příliš vydatném loveckém obídku? Obávám se, že vysvětlení je mnohem snazší: zbaštil je Noe se svým klanem. Jak jsem řekl, na začátku cesty byl v nákladním prostoru párek behémótů. Já sám jsem je moc neviděl, ale prý to byla impozantní zvířata. Ale Chám, Šém nebo ten, jehož jméno začínalo na J, zjevně na rodinné poradě navrhli, že máte-li slona a hrocha, můžete se obejít bez behémóta. A navíc, v tom argumentu se snoubila praktičnost s principem – dvě tak velké mrtvoly by Noemovu rodinu uživily celé měsíce.

Samozřejmě, nakonec se to vyvrbilo jinak. Po pár týdnech se objevily stížnosti, že každý večer je k večeři behémót, a tak – jen pro zpestření jídelníčku – byl obětován nějaký další druh. Čas od času se na adresu domácího hospodaření objevilo provinilé kývnutí, ale můžu vám říct jedno: na konci plavby zbylo velké množství nasoleného behémóta.

Stejně dopadl salamandr. Ten pravý salamandr, ne to nanicovaté zvíře, které nazýváte stejným jménem. Náš salamandr žil v ohni. Bylo to bezpochyby jednoúčelové zvíře, jenomže Chám či Šém nebo ten další neustále zdůrazňovali, že na dřevěné lodi je to prostě příliš velké riziko, a tak oba salamandři a dva ohně, v nichž přebývali, museli přes palubu. Šel i karbunkl, jen kvůli tomu, že Chámova manželka zaslechla jakousi absurdní historku o tom, že karbunkl má uvnitř lebky vzácný drahokam. Tahleta Chámova žena byla odjakživa hrozná fiflena. Takže vzali jednoho z karbunklů a usekli mu hlavu. Rozlomili lebku a vůbec nic nenašli. Možná, že drahokam lze najít jen v samičí hlavě, navrhla Chámova žena. Takže otevřeli i tu druhou a dopadlo to stejně.

Tuto další domněnku vám nastiňuji dosti zdráhavě, nicméně cítím, že ji musím vyslovit. Chvílemi jsme nabývali podezření, že za tím vším vražděním je nějaký systém. Určitě docházelo k většímu vyhlazování, než bylo nezbytně nutné z důvodů výživy – k mnohem většímu. A zároveň některé z druhů, které byly zabity, toho na sobě měly velmi málo k jídlu. Ba co víc, racci občas hlásili, že viděli, jak se ze zádě shazují mrtvoly s naprosto nezkaženým, pěkným masem. Začali jsme mít podezření, že Noe a jeho klan měli na některá zvířata zálusk prostě proto, že byla taková, jaká byla. Například bazilišek šel přes palubu velmi brzy. Tedy, samozřejmě, nebyl na něj dvakrát příjemný pohled, ale cítím jako svou povinnost zaznamenat, že pod těmi šupinami toho bylo velice málo k snědku a že tento pták tehdy rozhodně nebyl nemocen.

Vlastně když jsme si to tak po té události nechali projít hlavou, začali jsme rozpoznávat určitou zákonitost, a ta právě začala u baziliška. Vy jste samozřejmě nikdy žádného neviděli. Ale když popíšu čtyřnohého kohouta s hadím ocasem, řeknu, že měl velmi poťouchlý pohled a kladl jedno znetvořené vejce, kteréžto musela vysedět žába, pochopíte, že to nebylo zrovna nejsvůdnější zvíře z celé archy. Přesto však mělo svá práva jako všichni ostatní, ne? Po baziliškovi přišel na řadu gryf, po něm sfinga, po sfinze hipogryf. Asi jste si mysleli, že to jsou všechno nevkusné výtvory obrazotvornosti? Ani trochu. A chápete, co měli společného? Byli to všechno kříženci. Myslím, že na čistotu druhu měl spadeno Šém – ačkoli to klidně mohl být sám Noe. Samozřejmě šilhal; a jak jsme si navzájem říkali, stačilo se jen podívat na Noema a jeho ženu nebo na jejich tři syny a jejich tři manželky, aby vám došlo, jaká se z lidské rasy vyklube geneticky zpackaná pakáž. Tak proč jim začali vadit kříženci?

Ale nejbolestnější to bylo s jednorožcem. Ta záležitost nás deprimovala celé měsíce. Samozřejmě, že kolovaly obvyklé špinavé pomluvy – že Chámova žena používá jeho roh k mrzkým účelům – a obvyklá posmrtná očerňovací kampaň o jednorožcově charakteru, ale z toho nám jen bylo ještě víc na nic. Nevyhnutelným faktem bylo, že Noe byl žárlivý. My všichni jsme k jednorožci vzhlíželi a Noe to nemohl vystát. Proč bych vám neřekl pravdu? Noe byl nerudný, smrdutý, nespolehlivý, závistivý a zbabělý. Nebyl to ani dobrý námořník: když vody stály vysoko, uchýlil se do své kajuty, hodil sebou na kavalec z goferového dřeva a dál už jen zvracel obsah svého žaludku do goferového lavoru. Výpary byly cítit až na další palubě. Zatímco jednorožec byl silný, poctivý, nebojácný a bezvadně vyhřebelcovaný, prostě každým coulem námořník, kterému se ani jedinkrát neudělalo nevolno. Jednou při vichřici Chámova žena ztratila kousek od zábradlí pevnou půdu pod nohama a už už měla vypadnout přes palubu. Jednorožec – který měl v důsledku lidového lobbování palubní výsady – se k ní tryskem přihnal, probodl svým rohem její visící plášť a připíchl ho k palubě. Za svou chrabrost sklidil pěkné díky: Noemovi si ho jednu výroční neděli po nalodění dali na pekáč. Na to můžete vzít jed. Osobně jsem mluvil s poštovním jestřábem, který doručil horký hrnec na Šémovu archu.

Samozřejmě, že mi nemusíte věřit, ale co říkají vaše vlastní archivy? Vezměte si příběh o Noemově obnaženosti – vzpomenete si? Stalo se to po přistání. Není divu, že Noe byl ještě samolibější než dřív – zachránil lidskou rasu, zajistil úspěch své dynastie, obdržel od Boha formální úmluvu – a tak se rozhodl, že posledních tři sta padesát let svého života si nebude s ničím dělat hlavu. Na úpatí hory založil vesnici (které říkáte Arghuri) a celé dny trávil tím, že si pro sebe vymýšlel nová vyznamenání a pocty: Svatý rytíř vichřice, Velký komtur bouře a tak dále. Váš posvátný text vás informuje o tom, že na svém pozemku vysadil vinici. Cha! Tento eufemismus dokáže prokouknout i ta nejnatvrdlejší hlava: byl celou dobu namol. Jednou v noci, po obzvláště těžké pitce, se právě svlékl a sesul se na podlahu ložnice – nic neobvyklého. Chám se svými bratry šel náhodou kolem jeho „stanu“ (pro popis svých paláců stále ještě používali to staré, sentimentální pouštní slovo) a stavil se, aby zkontroloval, jestli si jejich otec alkoholik nějak neublížil. Chám vešel do ložnice a… tedy, na nahatého, šestisetpadesátiletého chlapa ležícího v opileckých mrákotách není zrovna vábný pohled. Chám se zachoval mravně, jak se na syna sluší a patří. Přivolal své bratry, aby otce přikryli. Na znamení úcty – ačkoli dokonce už tehdy se tento zvyk příliš nenosil – Šém a ten, který začínal na J, vstoupili do otcovy komnaty pozpátku a podařilo se jim ho dostat do postele, aniž by jim padl zrak na ony rozmnožovací orgány, které ve vašem druhu tak záhadně vyvolávají zahanbení. Veskrze chvályhodný a počestný čin, pomysleli byste si. A jak reagoval Noe, když procitl se smrtící kocovinou z bouřlivého vína? Proklel syna, který ho našel, a rozhodl, že všechny Chámovy děti se stanou otroky rodin dvou bratří, kteří vstoupili do místnosti zadkem napřed. Co to má za smysl? Dokážu odhadnout vaše vysvětlení: Noemovu soudnost nepříznivě ovlivnilo pití a měli bychom vyslovit politování, nikoli pokárání. No, možná ano. Ale jen bych se zmínil, že my na arše jsme o něm věděli své.

Byl to velký chlap, ten Noe – asi jako gorila, ačkoli tady veškerá podobnost končí. Kapitán flotily – v půlce plavby se povýšil na admirála – byl ohyzdný stařec, který měl neohrabané pohyby a nedbal na osobní hygienu. Dokonce si asi ani neuměl nechat narůst vlasy a chlupy, jedině kolem obličeje. Jinde se pokrýval kůžemi ostatních druhů. Postavte ho po boku gorily a hravě rozpoznáte nadřazené stvoření: to, které překypuje silou, má ladné pohyby a instinkt, který mu velí, aby se odvšivovalo. Na arše jsme si neustále lámali hlavu nad hádankou, jaktože si Bůh před mnohem očividnějšími kandidáty vybral za svého chráněnce právě člověka. Zjistil by, že většina ostatních druhů by vůči němu byla mnohem loajálnější. Kdyby hlasoval pro gorilu, pochybuji, že by byla byť jen z poloviny tak neposlušná – především by pravděpodobně vůbec nebyla žádná potopa zapotřebí.

A jak ten chlap smrděl… Vlhký kožich, který roste na živočišném druhu, jenž se pyšní tím, že pečuje o svůj vzhled, to je jedna věc, ale zatuchlá kožešina se solným škraloupem, která schlíple visí kolem krku nějakému lajdáckému druhu, kterému vůbec nepatří, to je něco úplně jiného. Dokonce i když nastaly klidnější časy, staroch Noe nevypadal, že by oschl. (Zaznamenávám to, co říkali ptáci, a těm se dá věřit.) Vlhko a bouřku nosil všude s sebou jako nějakou provinilou vzpomínku nebo příslib horšího počasí.

Kromě toho, že jste mohli skončit na talíři, číhala během plavby další nebezpečenství. Vezměte například náš druh. Když už jsme se nalodili a zašili do koutku, bylo nám hej. Pochopte, bylo to dávno před dobami tenounkých injekčních stříkaček s roztokem kyseliny karbolové v alkoholu, před kreosotem, naftenáty kovů, pentachlorfenolem, benzenem, paradichlorbenzenem a ortodichlorobenzenem. Naštěstí jsme nenarazili na brouky z čeledi pestrokrovečníkovitých (Cleridae) či na roztoče Pediculoides ani na parazitní vosy z čeledi lumčíkovitých (Braconidae). Ale přesto jsme měli nepřítele, a to trpělivého – čas. Co když si na nás čas vyžádá nevyhnutelné změny?

Přišlo to jako vážné varování toho dne, kdy jsme si uvědomili, že na našeho bratrance Xestobium rufo-villosum si zasedl čas a příroda. Způsobilo to dost paniku. Bylo to už na sklonku plavby, v klidnějších časech, kdy jsme si celé dny jen hověli a čekali na smilování Boží. Uprostřed noci, kdy na arše zavládl klid a všude bylo ticho – ticho tak vzácné a hluboké, že všechna zvířata přestala naslouchat, a tudíž je o to více prohloubila – jsme k našemu úžasu zaslechli ťukání Xestobia rufo-villosa. Čtyři či pět pronikavých zaťukání, potom pauza, posléze vzdálená odpověď. My pokorní, cudní, přehlížení, leč rozumní Anobia domestica jsme nechtěli věřit svým uším. To, že se z vejce stane larva, z larvy housenka a z housenky kukla, je nezvratným zákonem našeho světa: za zakuklení nelze nikoho vyplísnit. Ale že si naši bratranci, proměnění do dospělosti, vybrali ze všech chvil právě tuto chvíli, aby rozhlašovali své milostné záměry, to bylo téměř k nevíře. Byli jsme v nebezpečí na moři, kde vyhynutí bylo na denním pořádku, a Xestobium rufo-villosum nedokáže myslet na nic jiného než na sex. Musela to být neurotická reakce na strach z vyhynutí nebo co. Ale stejně…

Jeden z Noemových synů přišel zjistit, co znamená ten hluk, jak naši přitroublí bratranci, beznadějně zotročení erotickou publicitou, zakousli čelisti do zdi svých chodbiček. Admirálův potomek měl naštěstí jen chabé znalosti o zvířecí říši, která jim byla svěřena do opatery, a opakované ťukání považoval za skřípění lodního trámoví. Brzy se opět zdvihl vítr a Xestobium rufo-villosum si mohlo v bezpečí domlouvat svá dostaveníčka. Ale díky té aféře jsme my ostatní byli mnohem opatrnější. Anobium domesticum, sedmi hlasy vůči žádnému, se rozhodlo, že se až do vylodění nezakuklí.

Dlužno říci, že Noe nebyl za žádného počasí moc dobrý lodivod. Byl vyvolen spíše pro svou pobožnost než pro navigační dovednosti. Nebyl moc dobrý za bouřky, a když byly vody klidné, nebyl o nic lepší. Jak bych to já mohl posoudit? Opět zaznamenávám to, co říkali ptáci – ti, kteří vydrží ve vzduchu po celé týdny, ptáci, kteří dokážou najít cestu z jednoho konce planety na druhý pomocí navigačních systémů, tak důmyslných, jako kterékoli z těch, které vynalezl váš druh. A ptáci říkali, že Noe nevěděl, co činí – pořád se jen chlubil a modlil. To, co měl udělat, nebylo až tak těžké, no ne? Stačilo, aby při bouři vyvázl z toho nejdivočejšího hromobití, a za klidného počasí se musel postarat, abychom se od našich původních záchytných bodů na mapě nenechali unést tak daleko, že bychom přistáli někde na neobyvatelné Sahaře. To nejlepší, co lze o Noemovi říct, je, že přežil bouři (ačkoli si sotva musel dělat hlavu s útesy a členitým pobřežím, což mu celou věc usnadnilo) a že když vody konečně opadly, neocitli jsme se omylem uprostřed nějakého obrovského oceánu. Kdyby se to stalo, kdo ví, jak dlouho bychom ještě brázdili moře.

Ptáci se samozřejmě nabídli, že dají své odborné znalosti Noemovi k dispozici, ale on byl příliš hrdý. Uložil jim pár nenáročných rekognoskačních úkolů – hledání vírů a tornád – a jejich skutečnými dovednostmi opovrhl. Spoustu druhů také poslal na smrt, když jim nařídil, aby vzlétly za strašlivého počasí, na něž nebyly vhodně vybaveny. Když Noe vyslal do vichřice devátého stupně zpěvavou husu (je fakt, že ten pták měl iritující křik, zvláště když jste se pokoušeli usnout), buřňáček se dokonce dobrovolně přihlásil místo ní. Ale nabídka byla zamítnuta – a to byl konec zpěvavé husy.

No jo, no jo, Noe měl i své klady. Byl to ten, který přežil – a to nejen co se plavby týče. Také přišel na kloub tajemství dlouhého života, kterého váš druh posléze pozbyl. Ale nebyl to hodný člověk. Víte, že nechal osla za trest protáhnout pod kýlem? Je to ve vašich archivech? Bylo to v roce dva, kdy se zákony aspoň trošinku uvolnily a vybraní cestující se spolu mohli stýkat. No, a Noe přistihl osla, jak se pokouší obskočit kobylu. Skákal až do stropu a kázal o tom, že z takového spojení nevzejde nic dobrého – což ještě potvrdilo naši teorii o jeho hrůze z křížení. Potom prohlásil, že to zvíře exemplárně potrestá. Takže mu spoutali kopyta, na provazech ho přes bok přehodili do rozbouřeného moře, protáhli ho pod lodním trupem a na druhé straně ho vysoukali nahoru. Většina z nás to prostě připisovala sexuální žárlivosti. Podivuhodné ale bylo, jak to osel přijal. Tihle chlapíci vědí, co je to houževnatost. Když ho vytáhli přes zábradlí, byl ve zuboženém stavu. Jeho nebohé uši vypadaly jako slizké chaluhy a ocas jako kus vodou nasáklého provazu. Shluklo se kolem něj pár dalších zvířat, která zrovna tehdy neměla z Noema takovou hrůzu, a myslím, že to byla koza, která ho jemně trkla do boku, aby zjistila, jestli je ještě naživu, načež osel otevřel jedno oko, obhlédl s ním kruh starostlivých čenichů a řekl: „Teď vím, jaké to je, být tuleněm.“ Za daných okolností to nebylo špatné? Ale musím vám říct, že to byl další druh, o který jste málem přišli.

Předpokládám, že to nebyla úplně Noemova vina. Chci říct, ten jeho Bůh byl opravdu despotický idol. Noe nemohl udělat vůbec nic, aniž by si nejprve pomyslel, co by na to řekl On. Takhle to přece dál nejde. Pořád se ohlížet přes rameno po souhlasu – to není dospělé, no ne? A Noe se ani nemohl vymlouvat na to, že je mladý. Bylo mu něco přes šest set let, podle toho, jak to počítá váš druh. Šest set let by už mělo zanechat nějakou pružnost v uvažování, nějakou schopnost chápat obě strany problému. Ani za mák. Vezměte si stavbu archy. Co udělá? Postaví ji z goferového dřeva. Goferového dřeva? Dokonce i Šém byl proti, ale ne, on to chtěl takhle a musel to tak mít. Nad skutečností, že v blízkém okolí goferového dřeva moc nerostlo, jen mávl rukou. Nepochybně se pouze řídil instrukcemi svého idolu, ale stejně. Každý, kdo ví něco o dřevě – a já v téhle záležitosti hovořím s jistou autoritou –, mu mohl říct, že na dva tucty jiných druhů stromů by se k tomu hodily stejně dobře, ne-li lépe. Ba co víc, představa, že jde postavit všechny části lodi z jednoho druhu dřeva, to je výsměch. Měli byste si vybírat materiál podle účelu, jakému má sloužit, to ví každý. Jenže tohle byl celý starý Noe – vůbec žádné pružné uvažovaní. Viděl jen jednu stranu problému. Baterie do koupelny z goferového dřeva – slyšeli jste už něco absurdnějšího?

Jak říkám, měl to od svého idolu. Co by si Bůh pomyslel? Tato otázka mu stále visela na rtech. Na Noemově oddanosti Bohu bylo cosi zlověstného, plazivého, jestli víte, co tím myslím. Nicméně jistě věděl, která strana chleba je máslem mazaná, a předpokládám, že když si někoho takhle vyberou jako oblíbence, který má přežít, když ví, že jeho dynastie bude jediná na zeměkouli – to musí člověku zamotat hlavu, no ne? Pokud jde o jeho syny – Cháma, Šéma a toho, který začínal na J –, jejich egům to rozhodně moc neprospělo. Natřásali se na palubě jako britská královská rodina.

Víte, v jedné věci bych chtěl udělat jasno. V té záležitosti s archou. Asi si pořád ještě myslíte, že Noe byl navzdory všem svým chybám v zásadě takový první ochránce přírody, že shromáždil zvířata, protože nechtěl, aby vyhynula, že by to prostě nepřežil, kdyby už nikdy neviděl žirafu, že to dělal kvůli nám. O to vůbec nešlo. Nahnal nás, protože mu to poručil jeho idol, ale taky ve vlastním zájmu, dokonce z cynismu. Chtěl mít co jíst, až opadne Potopa. Za pět a půl roku pod mořem valnou část užitkových zahrad vzala voda, to vám povídám. Jenom rýži se dařilo dobře. A tak většina z nás věděla, že v Noemových očích jsme pouhé budoucí večeře na dvou, čtyřech nebo kolika vlastně nohách. Když ne teď, tak později; když ne my, tak naše potomstvo. To není příjemný pocit, jak si umíte představit. Na té Noemově arše panovala atmosféra hrůzy a děsu. Pro kterého z nás si přijde příště? Když se dnes znelíbíte Chámově ženě, může se z vás do zítřejšího večera stát guláš. Takováhle nejistota může vyprovokovat to nejpodivnější chování. Pamatuji si, jak Šém zadržel pár lumíků, právě když mířili na bok lodi – řekli, že už s tím chtějí jednou provždy skoncovat, že to napětí nejsou s to vydržet. Ale Šém je chytil právě včas a zamkl je do přepravní bedny. Tu a tam, když se nudil, nadzdvihl víko a zašátral vevnitř nožem. To byl podle něj vtip. Ale jestli tohle netraumatizovalo celý druh, to bych se hodně divil.

A samozřejmě, když už plavba skončila, Bůh Noemova stolovací práva uzákonil. Odměnou za všechnu tu poslušnost měl Noe povoleno až do konce života vybrat si a sníst kteréhokoli z nás. To všechno bylo součástí nějaké dohody nebo úmluvy, kterou mezi sebou zplichtili. Dost bezcenná smlouva, podle mého názoru… Koneckonců, když už Bůh všechny ostatní vyhladil z povrchu zemského, musel nějak vyjít s tou jedinou rodinou věřících, která mu zbyla, no ne? Nemohl dost dobře říct: „Kdepak, ty se mi taky nehodíš do krámu.“ Noe si pravděpodobně uvědomil, že má Boha v hrsti (jaké to přiznání prohry – stáhnout Potopu a pak muset pustit k vodě svou První rodinu), a nám došlo, že by nás snědl tak jako tak, úmluva neúmluva. Tahle takzvaná smlouva pro nás vůbec nic neobsahovala – kromě našeho rozsudku smrti. Vlastně ano, předhodili nám jednu úlitbičku – Noe a jeho partička nesměli jíst žádné březí samice. Tato skulina vyvolala na arše, která přistála na pevnině, horečnou aktivitu a také některé zvláštní psychologické vedlejší příznaky. Už jste někdy slyšeli o původu hysterického těhotenství?

Což mi připomíná tu záležitost s Chámovou manželkou. Říkali, že jsou to jen pomluvy, a je vám jasné, odkud se takové pomluvy mohly vzít. Chámova žena nebyla na arše zrovna nejoblíbenější osoba a ztráta nemocniční lodi, jak už jsem řekl, se obecně připisovala jí. Na začátku Potopy světa byla stále ještě velmi přitažlivá – jen něco kolem sto padesátky –, ale také byla umíněná a prchlivá. Chudák Chám byl rozhodně pod pantoflem. Dále jsou fakta taková. Chám měl se svou ženou dvě děti – tedy dva chlapce, protože jen ti se počítali – jménem Kúš a Misrajim. Měli třetího syna, Púta, který se narodil na arše, a čtvrtého, Kenaana, který přišel po přistání. Noe a jeho žena měli tmavé vlasy a hnědé oči, stejně tak Chám a jeho žena, stejně tak ostatně Šém i Varádí a ten, který začínal na J. A všechny děti Šéma a Varádího a toho, jehož jméno začínalo na J, měly tmavé vlasy a hnědé oči. A stejně tak Kúš, Misrajim a Kenaan. Ale Pút, ten, který se narodil na arše, měl zrzavé vlasy. Zrzavé vlasy a zelené oči. Taková jsou fakta.

V tomto okamžiku se pouštíme z přístavu faktů na rozbouřené vody pomluv (mimochodem, takhle mluvil Noe). Já sám jsem na Chámově arše nebyl, takže pouze nezúčastněně zaznamenávám zprávy, které přinesli ptáci. Existovaly dvě hlavní verze a já nechám na vás, abyste si mezi nimi vybrali. Vzpomínáte si na případ toho řemeslníka, který si pro sebe na zásobní lodi vytesal ten úkryt. No, takže se říkalo – ačkoli to nebylo oficiálně potvrzeno –, že když prohledali příbytek Chámovy ženy, našli komůrku, o níž nikdo nevěděl, že tam je. Na plánech rozhodně označená nebyla. Chámova žena se dušovala, že o ní nevěděla, ale vypadá to, že se tam našel viset na věšáčku jeden z jejích nátělníků z jačí kůže, a žárlivé ohledání podlahy odhalilo několik zrzavých vlasů přichycených mezi prkny.

Další verze – kterou opět posílám dál bez komentáře – se dotýká choulostivějších záležitostí, ale jelikož se přímo týká značného procenta vašeho druhu, jsem nucen pokračovat. Na palubě Chámovy archy bylo pár lidoopů mimořádné krásy a ladnosti. Podle toho, co se říká, byli vysoce inteligentní, perfektně udržovaní a měli proměnlivé výrazy obličeje, jen promluvit. Také měli splývavý zrzavý kožich a zelené oči. Ne, takový druh už neexistuje – plavbu nepřežil a okolnosti kolem jeho smrti na palubě nikdy nebyly úplně objasněny. Mělo to něco společného s padajícím ráhnem… To je ale náhoda, říkali jsme si vždycky, aby padající ráhno zabilo oba příslušníky obzvláště bystrého druhu najednou.

Veřejné vysvětlení se samozřejmě dosti lišilo. Žádné tajné komůrky neexistovaly. K žádnému mísení ras nedošlo. Ráhno, které opy zabilo, bylo obrovské, a navíc skolilo i purpurovou ondatru, dva trpasličí pštrosy a párek ploskoocasých mravenečníků. Pútova zvláštní pigmentace byla znamením Božím – ačkoli to, nač poukazovala, bylo tehdy nad lidské síly rozluštit. Později se její význam objasnil: byla to známka toho, že se plavba přehoupla přes polovinu. Proto byl Pút blahoslaveným dítětem, a nikoli důvodem pro znepokojení a trest. Oznámil to sám Noe. Bůh k němu přistoupil ve snu a řekl mu, aby na dítě nevztahoval ruku, a Noe, jelikož byl spravedlivým člověkem, jak sám zdůraznil, uposlechl.

Nemusím vám povídat, že zvířata se dost rozcházela v tom, čemu věřit. Savci se kupříkladu odmítali smířit s představou, že by se ten zrzavý, zelenooký lidoopí samec mohl sexuálně sblížit s Chámovou ženou. Zajisté, nikdy nevíme, co dřímá v tom nejtajnějším koutku srdce i našich nejbližších přátel, ale savci byli připraveni přísahat na své savectví, že k něčemu takovému by nikdy nedošlo. Jak tvrdili, znali opa příliš dobře a mohli se zaručit za vysokou úroveň jeho osobní čistoty. Naznačovali, že to byl dokonce tak trochu snob. A dejme tomu – jen dejme tomu –, že si chtěl trochu vyhodit z kopýtka, pak se mu nabízely daleko lákavější exempláře než Chámova žena. Proč ne nějaká z těch hezoučkých opiček se žlutými ocásky, které za hrstku rozdrceného muškátového oříšku daly každému?

Jsem už téměř u konce svých odhalení. Jsou zamýšlena – musíte mě chápat – v přátelském duchu. Pokud si myslíte, že vyvolávám spory, pak je to pravděpodobně proto, že váš druh – doufám, že mi to nemáte za zlé – je tak beznadějně dogmatický. Věříte tomu, čemu věřit chcete, a věříte tomu pořád. Ale vždyť přece všichni máte Noemovy geny. Bezpochyby to také vysvětluje skutečnost, že jste často prapodivně nezvídaví. Nikdy si například nepoložíte tuto otázku o vaší rané historii: co se stalo s krkavcem?

Když archa spočinula na vrcholku hory (samozřejmě, že to bylo složitější, ale detaily pomineme), Noe vypustil krkavce a holubici, aby viděl, zda vody z povrchu země ustoupily. Ve verzi, která se vám zachovala, hraje krkavec velmi malou roli. Pouze vylétává a vrací se, z čehož usuzujete, že je houby co platný. Na druhé straně tři lety holubice jsou hrdinským činem. Roníme slzy, když nenalezla místečka, kde by její noha mohla spočinout; radujeme se, když přilétá do archy s olivovým lístkem. Jak jsem pochopil, tohoto ptáka jste povýšili na něco se symbolickou hodnotou. Takže mi jen dovolte, abych zdůraznil: krkavec vždy tvrdil, že ten olivovník našel on, že on z něj přinesl na archu lístek. Jenže Noe asi usoudil, že je vhodnější říct, že ho objevila holubice. Já osobně jsem vždy věřil krkavci, který byl kromě jiného ve vzduchu mnohem silnější než holubice. A nebyl by to celý Noe (zase napodobující toho svého Boha), aby mezi zvířaty nevyvolal spor. Noe začal roztrušovat, že se krkavec ulejval, místo aby se co nejdříve navrátil s důkazem o souši, a že byl spatřen (čípak oko jej asi spatřilo? dokonce ani prospěchářská holubice by se nesnížila k takové pomluvě), kterak si pochutnává na mršině. Ani snad nemusím dodávat, že krkavce to okamžité překroucení dějin hluboce ranilo a zklamalo, a ti, kteří mají jemnější sluch nežli já, říkají, že v jeho hlase je dodnes slyšet smutné krákorání nevole. Naproti tomu holubice se začala od okamžiku, kdy jsme se vylodili, chovat nesnesitelně nadutě. Už se zřejmě viděla na poštovních známkách a v záhlavích dopisů.

Než se spustily lávky, „admirál“ promluvil ke zvířatům na své arše a jeho slova byla tlumočena nám na ostatních lodích. Poděkoval nám za spolupráci, omluvil se za občasné krácení potravinových přídělů a slíbil, že jelikož jsme všichni dodrželi naši část smlouvy, chystá se z Boha v nadcházejících jednáních vytáhnout to nejlepší quid pro quo. Někteří z nás se tomu tak trochu pochybovačně zasmáli: vzpomněli jsme si na vláčení osla pod kýlem, na ztrátu nemocniční lodi, na vyhlazovací politiku vůči křížencům, na jednorožcovu smrt… Bylo nám jasné, že pokud ze sebe Noe začíná dělat hodného strýčka, pak to je proto, že tuší, co udělá jakékoli inteligentní zvíře v okamžiku, kdy položí nohu na souš: prchne do lesů a do hor. Zjevně se nás snažil nalákat, abychom zůstali poblíž nového Noemova paláce, jehož stavbu nám zároveň jedním dechem oznámil. K místnímu komfortu by patřily bezplatné dodávky vody pro zvířata a více krmení v krutých zimách. Zjevně měl strach, že masitá strava, na niž si na arše zvykl, mu frnkne tak rychle, jak jen ji její dvě, čtyři nebo kolik vlastně nohou bude s to unést, a že Noemova rodina bude zase znovu živa o bobulích a oříšcích. Některým zvířatům Noemova nabídka překvapivě připadala poctivě míněná: koneckonců, přela se, nemůže nás přece sníst všechny, asi jen vyřadí staré a nemocné. Takže některá z nich – ne ta nejchytřejší, dlužno podotknout – tam zůstala a čekala, až se postaví palác a voda poteče proudem jako víno. Prasata, dobytek, ovce, některé hloupější kozy, kuřata… Varovali jsme je nebo jsme se o to alespoň snažili. Posměšně jsme huhňali: „Dušené nebo vařené?“ Ale marně. Jak říkám, nebyli to žádní lumeni a asi měli strach vrátit se zpátky do divočiny, stali se závislými na svém žaláři a žalářníkovi. To, k čemu došlo během příštích pár generací, bylo celkem nasnadě. Proměnili se v pouhé stíny svých dřívějších já. Prasata a ovce, které dnes vidíte pobíhat, jsou ve srovnání se svými energickými předky z archy chodícími mrtvolami. Jsou jako tělo bez duše, jako by z nich vykuchali nádivku. A někteří z nich, třeba krocan, musí snést další potupu, když do nich tu nádivku napěchují zpátky – než je udusí nebo uvaří.

A samozřejmě, co Noe po vylodění ve skutečnosti splnil ve své slavné smlouvě s Bohem? Co získal výměnou za oběti a věrnost svého klanu (natož pak za mnohem významnější oběti živočišné říše)? Bůh pravil – a tady Noe předkládá tu nejlepší možnou interpretaci celé věci –, že slibuje, že už nesešle další potopu, a na znamení svého úmyslu pro nás stvořil duhu. Duhu! Cha! Je to moc hezká věcička, to určitě, a ta první, kterou pro nás vyrobil – měňavý půlkruh, se světlejším sourozencem po boku, kterážto dvojice se mihotala na indigovém nebi –, rozhodně způsobila, že nejeden z nás vzhlédl od pastvy. Byla za tím patrná myšlenka: jak déšť zdráhavě ustupoval slunci, tento barvami hýřící symbol nám měl pokaždé znovu připomenout, že déšť dál nepotrvá a nepromění se v potopu. Ale stejně. Nebyla to zrovna výhra. A šla vůbec vymáhat právní cestou? Zkuste duhu donutit, aby přišla k soudu.

Mazanější zvířata Noemovu nabídku na polopenzi prokoukla. Vydala se do kopců a do lesů, aby se spoléhala na vlastní um při hledání vody a krmení na zimu. Nemohli jsme si nepovšimnout, že sobi vyrazili na cestu mezi prvními. Prchali od „admirála“ a všech jeho budoucích potomků a odnesli s sebou své záhadné neblahé předtuchy. Mimochodem, máte pravdu, když považujete ta zvířata, která utekla – proradní nevděčníci, podle Noema –, za ušlechtilejší druhy. Copak může být prase ušlechtilé? Ovce? Kuře? Kdybyste tak viděli jednorožce… To byl další sporný aspekt Noemova projevu po vylodění k těm, kteří ještě doposud otáleli na kraji jeho palisády. Řekl, že Bůh tím, že nám daroval duhu, v podstatě slibuje, že bude světu neustále doplňovat zásoby zázraků. Jasný odkaz na stovky těch původních zázraků, které byly během plavby hozeny přes palubu Noemových lodí nebo zmizely v útrobách jeho rodiny. Duha místo jednorožce? Proč Bůh prostě znovu nestvořil jednorožce? Nám zvířatům by to udělalo větší radost než ta velká nebeská narážka na Boží velkodušnost, kdykoli přestane pršet.

Myslím, že jsem vám už říkal, že vystoupit z archy nebylo o nic lehčí než se na ni dostat. Některé z vyvolených druhů bohužel v určité míře donášely, takže nepřicházelo v úvahu, aby Noe prostě spustil rampy a zařval: „Země zaslíbená“. Před propuštěním se každé zvíře muselo podrobit přísné osobní prohlídce a některá byla dokonce smočena ve vodě, páchnoucí po dehtu. Několik samic si stěžovalo, že se musely od Šéma nechat vnitřně vyšetřit. Přišlo se na poměrně dost černých pasažérů: na některé nápadnější brouky, na pár krys, které se během plavby nerozumně přejídaly a příliš ztloustly, dokonce i na pár hadů. My jsme se dostali pryč – předpokládám, že to už nemusí být tajemství – ve vykotlané špičce beraního rohu. Bylo to mohutné, vzpurné, podvratné zvíře, jehož přátelství jsme si během posledních tří let na moři úmyslně pěstovali. Vůči Noemovi nechovalo pražádnou úctu a s radostí nám ho po přistání pomohlo napálit.

Table of Contents

1