Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Epilog

Obsah

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými, osobami je čistě náhodná.

Příběh se časově odehrává po událostech v knize Rozsudek smrti, vydané v nakladatelství Kalibr v roce 2021.

hra o přežití

Copyright © David Urban, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8361-6

Prolog

Dívka se po pádu cítila otřesena. Všechno ji bolelo, ale mimo oděrek a drobných šrámů na svém těle neobjevila vážnější zranění.

Mobilní telefon ležel několik metrů od ní. S displejem svítícím do nebe hlasitě vyhrával triumfální melodii, která přehlušovala okolní zvuky.

Pomalu k němu vykročila, odhodlána dokončit to, kvůli čemu přišla. Na cestu jí svítilo jen noční nebe, protože baterku ztratila při pádu.

Udělala krok, když ji tvrdá rána do zad srazila k zemi. Dopadla na břicho s obličejem přitisklým v rozryté zemině. Úder jí vyrazil dech.

Přes hlasitou hudbu neslyšela žádné varování, hlasy ani pohyb. Nadzvedla hlavu, vyprskla z úst hlínu a s bolestivým úpěním se posadila. Dlaně měla sedřené od ostrých kamínků, kůži na holých kolenou rozdrásanou. Štípalo to. Rukou se dotkla zad v oblasti kříže a na konečcích prstů pocítila lepkavou krev. Bolelo to jako čert.

Rozbrečela se a zmateně se rozhlédla po neviditelném útočníkovi. V temnotě, která kolem vládla, nikoho nespatřila.

Musí se dostat k mobilu a zavolat mámě o pomoc!

Pokusila se zvednout, ale nečekaný úder z levé strany ji znovu srazil k zemi. Ostré křupnutí, následované šílenou bolestí jí do očí vehnaly nový příval slz. Rozkřičela se.

Mobilní telefon dál vyhrával melodii oslavující vítězství monstra.

Ztěžka se posadila. Očima zakalenýma slzami spatřila v měsíčním světle zarudlý úlomek holenní kosti, trčící z kůže její levé nohy. Krev z rány pomalu stékala k bílé ponožce a zdobené tenisce, na kterou byla tolik pyšná.

Pokusila se postavit, ale noha ji okamžitě zradila. Zvedla obličej k nebi a prosbami o pomoc se pokusila překřičet hlasitou hudbu. Neměla šanci. Její hlas po pár vteřinách přešel v slabý šepot, zadušený beznadějí.

Potřebovala mobil!

Předloktím si utřela uslzené oči a ustrašeně se rozhlédla. V tu chvíli spatřila útočníka. Jako duch vystoupil z temnoty a zastavil se přímo před ní.

Jejich pohledy se střetly a ona pochopila, že zemře.

Kapitola 1

„Kam mě to pořád táhneš?“ zeptala se podrážděně Alena Kašková a zpomalila krok, až skoro zastavila.

Desetiletý chlapec, kterému byla otázka určena, protočil oči a otráveně si povzdechl. Vyčítavě pohlédl na maminku, sevřel do své drobné dlaně její pravou ruku, a aniž zastavil, zatáhl, aby se zase dala do pohybu. Proč ho nemůže poslechnout a dělá problémy, když jí chce něco důležitého ukázat?

Letmo zkontroloval displej mobilního telefonu, na kterém byla vykreslena mapka s vyznačenou trasou. Směr, kterým šli, byl správný, což mu potvrdila i zesilující hudba z reproduktoru. Herní navigace je vedla k dětskému hřišti na okraji vilové čtvrti v těsné blízkosti parkoviště u Klánovického bazénu.

„Mami, prosím, nezdržuj, už jsme blízko,“ žadonil nešťastně Patrik, když neochotnou mámu za sebou vláčel skoro násilím, neschopen ji donutit k rychlejší chůzi nebo běhu.

„Blízko čemu? Hřišti? Parkovišti? Co tak spěchá, že nemůžeme jít v klidu? Chceš mi ukázat nějaké auto a bojíš se, že odjede?“

„Žádné hloupé auto! Vždyť jsem ti to doma vysvětloval. Stopujeme Velkého Brumlu,“ zatvářil se nešťastně. Proč to máma nedokáže pochopit? Celou cestu se jí snažil vysvětlit pravidla své oblíbené hry, ale bylo to jako házet hrách na zeď. Pohlédl na její udivený obličej a došlo mu, že může začít od začátku. Nic nepochopila. „Koukni se na tuhle mapku. Vidíš, jak jsou ty zvířecí stopy stále zřetelnější? Slyšíš, jak zesiluje hudba? To znamená, že se blížíme ke kořisti.“

Zpomalila, aby si obrazovku mobilního telefonu prohlédla. Patrik ji setrvačností a rychlostí své chůze málem strhl k zemi. Zavrávorala a na okamžik se zlostně zamračila. Nadechla se, aby mu vynadala, ale včas se zarazila. Slíbila, že se na tu jeho hru podívá, a nechtěla ho zklamat.

Zrzavý chlapec se neochotně zastavil a podržel mámě mobil před obličejem. Hudba svou stupňující se hlasitostí dokonce přehlušila děti na blízkém hřišti.

„Musí to tak řvát?“

„Zesiluje se, když se blížíme. Nejde to ztišit,“ pokrčil rameny. „Vidíš ty stopy, které sledujeme?“ přepnul mapku na hlavní herní pohled a ukázal na přerušovanou čáru tvořenou zvířecími tlapkami, která po asfaltovém chodníku mířila k dětskému hřišti a podél něj pokračovala dál.

„Kde se to tam vzalo?“ zašeptala udiveně. Obrazovku telefonu ohraničovaly složité ornamenty a záhadné symboly, takže tvořily zajímavý rámeček. Připomínalo jí to filtry, které při focení používala pro ozvláštnění snímku. Tohle se lišilo jen několika ikonkami v dolní části displeje. Když Patrik telefon naklonil k zemi, viděla asfaltový chodník, na kterém stáli.

Počkat! Něco tam přece jen bylo.

Zamžourala blíže. Uprostřed rámečku se na asfaltu zřetelně rýsovaly zvířecí tlapky. Jakmile syn telefon naklonil směrem, kterým chtěl jít, na chodníku se vykreslily stopy, jako kdyby je tam nechalo nějaké zvíře.

„Pojď, běží nám čas,“ ukázal na časomíru v horním rohu obrazovky. Zatahal mámu za ruku a nekompromisně se rozešel po virtuální stopě. „Ty stopy vidíš jen na mobilu. Ukazují, kudy zvíře šlo. My jsme lovci a stopujeme ho, ale musíme spěchat. Když se budeme zdržovat, dojde nám čas, stopy zmizí a budeme muset začít od začátku,“ naléhal už poněkolikáté. Do vysvětlování, že časový limit se týká jen vzácnějších zvířat, se radši nepouštěl.

„Je to ještě daleko?“ zeptala se otráveně. Patrikův výklad jí zněl jako španělština, které nerozuměla. No, spíš se mu vůbec nesnažila porozumět, přiznala si v duchu, a poslouchala ho jen na půl ucha. Raději by se viděla doma, na sedačce v obýváku, s kávou při sledování odpolední kuchařské reality show. Hrám na mobilech neholdovala a absolutně ji nezajímaly. Patrik to věděl, ale přesto měl snahu ji vláčet takovou dálku, aby jí ukázal nějaké vychytávky, které fotoaparátu v telefonu přidávají rámečky a vizuální efekty.

„Proboha, vždyť jsem to teď říkal! Ty mě neposloucháš! Během chvilky jsme u něj, u Velkého Brumly,“ dodal a pohlédl na mámu, jestli pochopila, o kom mluví. Automaticky přikývla. „Stopa i hudba sílí, takže se brzy ukáže. Kluci ve škole říkali, že se objevuje každý den v tuhle dobu, a měli pravdu.“

„Aha,“ odtušila.

„Paráda,“ vykřikl Patrik, když doběhli k okraji oploceného dětského hřiště.

Před hustým trnitým křovím, oddělujícím chodník od parkoviště, se zastavili. Chlapec se usmíval, pustil matčinu ruku a s jiskřícíma očima sledoval obrazovku mobilního telefonu s objektivem fotoaparátu namířeným na zelenou hradbu listí. Hudba o stupeň hlasitosti zesílila a změnila se v triumfální fanfáry, jaké doprovázejí třeba příchod artistů na scénu v cirkuse. „Jsme tady. Vystopovali jsme Velkého Brumlu.“

„Panebože, co to je za hlouposti? Kde vidíš jakého Brumlu?“ povzdechla si. Pohlédla útrpně do nebe, ale nedalo jí to a rozhlédla se dokola. Kde je, proboha, to zvíře, za kterým se posledních deset minut honili?

„Kam koukáš?“ okřikl ji Patrik. „Vždyť je to hra v mobilu! Uvidíš ho na obrazovce!“

„Já přece vím,“ ohradila se s úsměvem. Zvířecí stopy z chodníku a travnatého pásu před roštím zmizely. Fanfáry z reproduktoru vyřvávaly, ale displej v ozdobném rámečku ukazoval jen křoví.

Odtrhla pohled od telefonu a zadívala se na dětské hřiště, kolem kterého bez povšimnutí prošli. Bylo moc hezké; pár oddělených pískovišť, dvoje prolézačky, dřevěný hrad a vrzající houpačky. Skupinka menších dětí si hrála na písku, zatímco větší se jako pavouci pohybovaly po atrakcích. Lavičky podél nízkého oplocení byly obsypány mladými maminkami, které spolu spokojeně klábosily.

Osten závisti ji píchl u srdce. Litovala, že se jí nepodařilo přemluvit manžela, aby měli další dítě. Radši by tady proseděla s kamarádkami celé dny než chodit do práce. Stejně jako to dělala, když byla s Patrikem na mateřské dovolené. Vzpomínky na ten čas jí na tváři vykouzlily nostalgický úsměv. Hned by si k nim přisedla, přidala se k hovoru, zdrbla ostatní obyvatele Klánovic a užila si příjemné odpoledne na sluníčku. Na vzdálenější lavičce zahlédla kamarádku Romanu Macháčkovou, která měla stejně starého syna, ale před rokem mu s manželem pořídili sestřičku.

Patrik mámu zatahal za ruku a vytrhl ji z dalšího přemýšlení. Zklamaně se otočila a neochotně pohlédla na pichlavé křoví. Oproti dětskému hřišti se u něj nic nedělo. Syn si ji přitáhl blíž a zvedl před sebe mobilní telefon. Sklopila oči k přístroji, ale nepostřehla, že by se obraz na displeji změnil.

„Ahoj, teto,“ oslovil ji chlapec s nakrátko ostříhanými černými vlasy. Prošel kolem ní a s mobilem v ruce se postavil vedle jejího syna. Usmála se. O kom se mluvívá, nedaleko bývá. Mohlo ji napadnout, že Patrikův spolužák a nejlepší kamarád Honza Macháček bude poblíž, když jeho maminka sedí s kočárkem na lavičce na dětském hřišti.

„Čau, Patriku, taky lovíš?“ zeptal se Honza.

„Jasně. Chci chytit Velkého Brumlu a ukázat ho mámě,“ usmál se spiklenecky na kamaráda, který přiznal, že se na něj taky chystá.

„Co tam proboha vyhlížíte?“ zeptala se Alena Kašková polohlasem, ale odpovědi se nedočkala. Kluci stáli před ní, s mobilními telefony namířenými do křoví, naprosto zaujati obrazem na displejích. Do toho zněla, teď už stereo, hlasitá hudba. Alena netrpělivě pohlédla na hodinky. Brzy začne její pořad a ona sleduje trávu s křovím. Povzdechla si a zadívala se do místa, které kluci napjatě pozorovali.

Nic tam nebylo.

Možná kdyby se na trávník lépe zadívala, našla by tam nedopalky cigaret nebo psí lejno. Přistoupila blíž k chlapcům a zaostřila zrak ke spodní části křoví, kam mířily objektivy jejich mobilních telefonů.

Nebylo tam ani to psí lejno.

Hudba se změnila v dunivé bubnování.

„Už přichází, podívej!“ zavýskal radostí Patrik a strčil mamce přímo před obličej displej svého mobilu.

Nechápavě se k němu sklonila. Pořád neviděla nic jiného než křoví, které sledovali posledních pět minut.

Roar!

Děsivé zařvání přehlušilo hudbu, která na chvilku ztichla. Vylekaně ucukla, čímž si od chlapců vysloužila pobavený smích.

„Neboj,“ uklidňoval ji syn a neodpustil si poučné vysvětlení: „To bylo z mobilu. Dívej se dál.“

„Já se tak lekla,“ přiznala s rukou přitisknutou k hrudi a znovu sklopila zrak k displeji. Snažila se zklidnit zběsile bijící srdce a zrychlený dech. „Znělo to opravdově, hrůzostrašně.“

„Koukej, už leze ven!“ zakřičel Patrik. Nedočkavě přiložil prst volné ruky na ikonku v dolní části displeje. Probudil se v něm lovec, hráč. Vše ostatní přestalo existovat. Jen koutkem mysli se snažil myslet na mámu, protože potřeboval, aby průběh lovu sledovala.

Synovo vzrušení se přeneslo i na Alenu Kaškovou. Se zatajeným dechem sledovala displej mobilního telefonu a ani nedutala.

Se zelenými listy se začalo něco dít.

Z hustého keře vystřelila chlupatá tlapa s velkými černými drápy, následovaná druhou. Tlapy se na obrazovce pohnuly do stran. Křoví se rozhrnulo a v temném středu zajiskřily dva svítící body.

„Co to…“ vydechla Alena Kašková nevěřícně. Skrz díru ve křoví se k nim dral malý hnědý medvěd. Nechápavě střelila pohledem nad obrazovku mobilu, aby si husté keře prohlédla.

Byly nehybné, jen vítr si lehce pohrával s listy.

Sklopila oči zpátky k mobilu, kde se ze stejného porostu na trávník vysoukal roztomilý medvídek s černým čumákem. I když byl kreslený, vypadal jako vystřižený z dokumentárních přírodopisných pořadů. Zčistajasna znovu zařval, ale tentokrát nebyl zvuk tak hlasitý a překvapivý, takže se nelekla.

„Sleduj, jak ho ulovím!“ vykřikl nadšeně Patrik. Natáhl mobil před sebe, aby ho oba dobře viděli.

Alena poslechla, naklonila se a syna zezadu objala, přitiskla mu bradu zprava na rameno a sledovala, co se bude dít. Nechápala, na jaká kouzla se dívá, ale zaujalo ji to. Všechno vypadalo tak realisticky, jako kdyby se to tady, kousek od dětského hřiště, dělo.

Patrik i Honza byli ve svém živlu. Křečovitě jednou rukou drželi své mobilní telefony a prstem druhé zběsile mačkali ikonky v dolní části obrazovky. Vstříc vrčícímu medvědovi létaly oštěpy, sekery a šípy. Občas se z jedné strany na druhou mihnul dřevěný kyj a udeřil zvíře do hlavy.

Tvor vrčel, řval a sekal před sebe ostrými drápy. Chlapci ho nešetřili a nepřestávali útočit. Když se červená čára nad huňatou hlavou medvíděte povážlivě zmenšila, klesl do trávy, v očích se mu zaleskly slzy a tesklivě kňučel.

„Mám ho, je můj!“ zakřičel vítězně Patrik.

„Taky ho mám!“ radoval se s ním Honza.

Alena Kašková stojící za chlapci, střídavě sledovala displeje jejich mobilních telefonů. Mladí lovci virtuálních zvířat byli synchronizovaní jako akvabely v bazénu. Ve stejném okamžiku ukazováčkem stiskli ikonku v levém dolním rohu a vstříc poraženému zvířeti vyletělo laso, jaké používají kovbojové při lovu dobytka. Dopadlo na zvíře a spoutalo ho.

Medvěd se z posledních sil vzpouzel, ale bylo to marné. Červená linka znázorňující jeho zdraví zmizela, tvor vzdal veškeré pokusy o únik a obranu. Naposledy zakňoural a způsobně se posadil na trávu před hustým roštím. Nad hlavou se mu objevil veselý smajlík.

Obraz na displeji byl tak věrohodný, že to vypadalo, jako kdyby před nimi ulovené zvíře skutečně sedělo. Díky počítačovému triku se animace věrně propojila s okolním terénem. Alena žasla nad uměním tvůrců hry. Pro jistotu zvedla zrak od telefonu, aby se přesvědčila, že huňatý méďa nevystoupil ze hry do našeho světa.

Usmála se nad svojí bláhovostí, když si ověřila, že se okolí nezměnilo, trávník je dál jen prázdným trávníkem a ze křoví žádné zvíře nevylezlo. Nedivila se, že kluky hra zaujala a naprosto pohltila. Vždyť i ona napjatě sledovala, jak souboj dopadne. Lekala se útoků zvířete doprovázených divokým řvaním, na odhalené kůži rukou jí naskákala husina, a dokonce cítila zrychlený tep.

„Co to bylo? To bylo neskutečné…“ zašeptala s úžasem.

„Lovci monster,“ pronesl hrdě Patrik. „Nejlepší hra na mobily.“

„Přesně tak! Kam se na ni hrabe Harry Potter nebo Pokémoni. Ty jsme hráli dřív, taky se tam loví monstra, ale tohle je o hodně lepší,“ dodal nadšeně Honza. „Musíš, teto, uznat, že vypadá neskutečně. A to ještě nic není! Se speciálními brýlemi virtuální reality se celá hra změní v naprosto reálný 3D svět. Pak vypadá jako ve skutečnosti!“

Alena Kašková pokývala hlavou. Znělo to zajímavě, ale nějak si takovou vymoženost nedokázala představit. Jediné 3D brýle znala z kina, kam šla s Patrikem na animovaný film. Ty vypadaly naprosto obyčejně. O nich nejspíš Honza nemluvil.

Přemýšlela nad tím, co právě viděla, a do mysli se jí zahryzl červíček pochybností. Z toho zvířátka docela stříkala krev, když s ním bojovali. Nepřála si, aby se z jejího syna ani jeho kamaráda stali násilníci. „Není ta hra trošku moc brutální?“

„Mami!“ okřikl ji Patrik. „Není! Vždyť je to pro děti!“

„Možná pro starší…“ zadívala se zamyšleně na syna. „Nelíbilo se mi, jak to zvířátko krvácelo.“

„Ale to nebyla žádná krev! Špatně ses koukala. To byla malá červená čísla. Ukazovala, kolik života monstru ubíráme každým zásahem. Není to vůbec krvavé!“

„No, já nevím,“ zapochybovala.

„Hrajou to všechny děti ve škole, a dokonce i pan tělocvikář říkal, že to prospívá našemu zdraví,“ vysvětloval Patrik a Honza vášnivě přikyvoval. Sám musel rodičům udělat stejnou přednášku, aby mu dovolili chodit lovit po celé čtvrti a na okraj Klánovického lesa.

„A čímpak?“

„Chodíme ven a nesedíme doma u televize a počítače. Když stopujeme monstra, tak nachodíme hodně kilometrů,“ pronesl naučenou repliku. „Je to, jako když jsme o dovolené hledali kešky. To jsme taky pořád někam chodili, a když jsme s tátou nechtěli, tak jsi nám říkala, že tím aspoň poznáváme krásy naší země.“

„To asi ano,“ uznala Alena Kašková.

„Zvířata pořád přibývají a my chceme mít s Honzou všechny. Víš, kolik toho kvůli nim denně nachodíme? Hodně. Sama jsi mě chválila, že když se utahám, tak nemám roupy,“ dodal další argument, aby maminku připravil na to, o co ji chtěl poprosit. „My pro ty potvůrky budujeme zoo, podívej. Nezabíjíme je.“

Rychle klikl na odkaz v menu hry a zobrazení se změnilo na rozparcelovanou plochu s oplocenými výběhy. Alena v každém čtverečku spatřila drobnou postavičku reálného nebo nadpřirozeného tvora.

„Když na monstrum v ohradě klikneš, tak se zvětší a můžeš si ho prohlédnout,“ ukázal mamince na růžového jednorožce. Prstem se dotkla displeje. Na výběh z výšky najela kamera a zaostřila na chyceného tvora. Jednorožec vyplnil celou obrazovku a začal se pomalu otáčet kolem své osy.

„Vidíš, jsou to roztomilá zvířata, většinou z pohádek. Vůbec to není strašidelné nebo krvavé,“ ubezpečoval maminku. Když na něj zamyšleně pohlédla, vyhnul se očnímu kontaktu a zarytě sledoval obrazovku telefonu. Doufal, že vysvětlení bude stačit. Mohl by jí ukázat ještě něco dalšího, ale přál si, aby nechtěla. Co kdyby si všimla něčeho nepatřičného? Těšil se, jak s Honzou vyrazí do lesa a zkusí lovit strašidelná monstra – hejkala, vlkodlaka nebo ježibabu. Ta by se mamince nelíbila, protože zlí netvoři nekončili v zoo, jejich useknuté hlavy se po brutálně krvavém boji objevily jako trofeje na zdi loveckého salonku každého hráče.

Honza se za Aleninými zády ušklíbl, když zaslechl stejnou lež, jakou sám přednesl rodičům. S Patrikem už při společném lovu narazili na pořádné příšery, ze kterých stříkala krev jako v hororu. Jenže ty se venku vyskytovaly až v podvečer a daly se ulovit jen v průběhu noci. Navečer mohli chytat nebo zabíjet ty snadnější, ale čím víc denní doba pokročila, tím hrozivější monstra na vyšších levelech se objevovala. Proto se jim zatím podařilo ulovit jen pár netopýrů, duchů a nemrtvých. Lov nočních příšer je lákal jako medvěda med, ale ještě ho nepodnikli, protože museli brzy do postele.

„Je to hezké,“ souhlasila Alena. „A to je to, co teď hrajete celé dny? Kvůli lovu nějakého zvířátka musíš být venku do půl osmé?“

„Ano, dovolíš mi to, prosím? Chceme ulovit vzácného motýla. Objevuje se kousek od vietnamské večerky na konci naší ulice,“ zaprosil Patrik a Honza se přidal. „Dovol mu to, teto, naši mě taky pustili.“

„A nemám jít s vámi?“

„Ne!“ vyhrkl Patrik a vehementně vrtěl hlavou, až mu dlouhé zrzavé vlasy poletovaly ze strany na stranu. „Vždyť musíš vařit večeři. Táta přijde z práce hladový a já přiběhnu přesně v půl osmé, abychom se spolu najedli.“

Alena Kašková věnovala synovi hloubavý, podezíravý pohled a zkontrolovala hodinky. Sakra, zaklela v duchu, její pořad za chvilku začíná. Nerozhodně si povzdechla, ale nakonec kývla. Syn má telefon, bude pobíhat poblíž, a hra vypadá neškodně.

„Tak dobře,“ souhlasila.

„My ještě půjdeme lovit na hřiště, pak k večerce, ale doma budu včas, neboj,“ ujistil ji Patrik, kývl na Honzu a oba se rozběhli podél oploceného hřiště k opačnému konci.

Mladá žena je chvíli sledovala, ale pak si vzpomněla, že má program. Už se těšila, jak se doma konečně uvelebí v sedačce, při sledování televize si v klidu vypije kávu a teprve potom rychle uvaří večeři.

Kapitola 2

Porada detektivů z oddělení vražd netrvala ani půl hodiny. Vedoucí oddělení major Honza Koloušek si poznamenal nové poznatky ke dvěma právě probíhajícím případům vražd. Sundal si z očí brýle na čtení, promnul si oči a přejel si dlaní holou lebku. Zhluboka se nadechl a pohlédl na deset detektivů, kteří seděli kolem podlouhlého stolu. Chystal se jim říct něco, co většinu z nich nejspíš nepotěší.

„Možná jste slyšeli, že na oddělení pátrání se rozšířila nějaká infekční nákaza, takže jsou skoro všichni v karanténě. V práci zůstal jen vedoucí, sekretářka a kluk, který vyhlašuje lidi do Patrosu. Zatykače a příkazy k dodání do výkonu trestu zadávají jen do počítače a předpokládá se, že drbany chytí uniformované hlídky. To samé platí i pro lidi, které shání kriminálka, jenže problém je u pohřešovaných osob. Na těch je potřeba dělat,“ znovu si povzdechl a pomalu přelétl tváře svých podřízených. Začínali tušit, co se na ně chystá, a na první pohled neměli radost.

Několik podřízených zarytě hledělo před sebe na písemnosti, které si přinesli s sebou, a snažili se vyhnout očnímu kontaktu. V duchu se musel usmát. Sám to jako řadový detektiv také dělal, ale nikdy mu to nepomohlo. Když si vedoucí usmyslel mu dát práci, nezabránilo mu v tom ani hypnotizování desky stolu.

Novotný alias Mrzout ho pozoroval s typickým zamračeným výrazem, zatímco jeho parťák Brejcha se usmíval jako sluníčko. Svou kulatou postavou a optimistickou náladou připomínal filmového Švejka.

Přejel pohledem na druhou stranu a střetl se se sebevědomými pohledy vysokého krátkovlasého čtyřicátníka a jeho menšího a o deset let mladšího parťáka. Starší Radim Brázda lehce přikývl a po vteřině ho následoval i Otakar Kubát.

„Neříkej, že za pátrače budeme hledat nějaký ztracený fakany?“ zahartusil šedesátiletý Mrzout a naštvaně si prohrábl hustý plnovous.

„Ředitel to rozhodl, takže vedoucí pátračů Martin Kousek spisy rovnoměrně rozdělil mezi všechna ostatní oddělení. My zatím dostali dva. Jeden je aktuální, doručený včera odpoledne, na tom druhém už je nějaká práce hotová,“ zvedl do vzduchu několik listů vytištěných papírů sepjatých do dvou složek kancelářskými sponkami. „Je mezi vámi někdo, kdo si to vezme dobrovolně, nebo mám určit?“

„My si je s Otou vezmeme,“ Brázda pohlédl na parťáka, který přikývl.

„Beztak prověřujeme jen jeden pomníček a nic nového se tam nerýsuje, tak zkusíme trochu jinou práci,“ dodal Otakar Kubát.

„Tak se mi to líbí,“ usmál se Honza Koloušek a rukou si promnul pěstěnou bradku s knírem. Naklonil se a po naleštěné desce dlouhého stolu jim poslal vytištěné listy. Nakonec to dopadlo lépe, než čekal. Byl rád, že na Brázdu s Kubátem byl vždycky spoleh.

„Tak vzhůru do práce,“ ukončil poradu a sledoval, jak se jeho detektivové vytrácejí z kanceláře.

*

Radim Brázda se posadil ke stolu a položil před sebe jedno z oznámení o pohřešování. Za svoji kariéru vystřídal několik oddělení kriminálky, ale vždy se jednalo o vyšetřování násilných trestných činů. Evidování a pátrání po celostátně hledaných osobách mu nic neříkalo.

„Co sis vzal?“ zeptal se z protější strany spojených stolů Ota Kubát, když si vedle hrnku s kávou ve tvaru Thorova kladiva položil několikalistový pátrací svazek.

„Patnáctiletá holka z děcáku na Klíčově,“ odpověděl a zadal její jméno do počítačové evidence. „Koukám, že byla vyhlášená do pátrání osmkrát za poslední rok. Dvakrát ji našla policejní hlídka v den odchodu, několikrát se po pár dnech vrátila sama, ale jednou byla na útěku skoro čtrnáct dní.“

„To vypadá na pohodový případ,“ ohodnotil s potměšilým úsměvem Ota. „Můžeme chvíli počkat a třeba se vrátí. Kdysi jsem u pátračů byl na stáži a dělali jsme to tak. Děti z děcáku utíkají pořád a většinou o nic nejde. Dřív nebo později se vrátí.“

„Uvidíme,“ odtušil Radim a přesunul pozornost k vytištěnému oznámení z Výchovného ústavu na Klíčově.

Zuzaně Gregorové táhlo na šestnáct let a již dva roky bydlela ve výchovném ústavu. Od třinácti let utíkala z domova, toulala se, kradla a nakonec přičichla k drogám. Rodiče její výchovu nezvládali, sociálka toho měla dost, takže dívka skončila v děcáku, kde měla z rozhodnutí soudu trávit mládí až do plnoletosti. Hned po měsíci utekla poprvé a potom to v různých intervalech zkoušela znovu a znovu. Někdy se stihla vrátit před nahlášením, ale čím dál častěji se o tom dozvídala policie, která ji musela hledat. Kvůli nařízené ústavní výchově pokaždé skončila zpátky.

„Sakra! Musím za pátračema, nedošlo mi, že není vyhlášena do pátrání,“ oznámil Radim Otovi poté, co provedl základní lustrace v policejních evidencích a všechny nové informace si založil k rostoucímu spisu.

Ota přikývl a sám se začetl do přiděleného pátracího svazku Michaely Prokopové, která utekla z psychiatrické léčebny v Bohnicích. „Radši se jich zeptej, jestli se na těch útěkářích má dělat hned,“ zavolal ještě za odcházejícím kolegou.

Detektiv seběhl několik pater dolů a zastavil se u otevřených dveří malé kanceláře. Uprostřed místnosti stály dva spojené stoly se zadními stranami monitorů k sobě. Kancelář připomínala menší dvojče jejich vlastní. Na pravé straně seděl pětapadesátiletý muž a něco svižně ťukal do klávesnice. Radim překvapeně pozvedl obočí, když policejního veterána poznal. Vůbec netušil, že jeho starý známý ještě pořád slouží u policie.

„Co nám neseš z vražd?“ zeptal se pátrač s potměšilým úsměvem, když Brázdu poznal.

„Ahoj, Bruci, potřebuji vyhlásit do pátrání útěkářku,“ odpověděl Jardovi Roháčovi přezdívkou, kterou si vysloužil díky vysoké svalnaté postavě, drsnému obličeji a plešaté hlavě. Jako kdyby z oka vypadl herci Bruci Willisovi. Za svých mladších let byl jedním z nejdrsnějších a nejschopnějších detektivů v Praze, takže při občasných oslavách přišlo na přetřes, zda filmy známého herce nenatáčeli podle něj. Jeho pověst přetrvala i po tom, co zakotvil v kanceláři. Staří drbani si ho stále pamatovali, respektovali ho a někteří se ho i po letech báli.

„Útěkářku? Někoho zabila?“ podivil se Bruce.

„Ale houby,“ zasmál se Radim. „Dali nám vaše spisy. Já dostal holku z děcáku a Ota uprchlici z blázince.“

„Chápu. Nám tady nastala normální apokalypsa. Jsem v práci sám se šéfem, když nepočítám sekretářku,“ pokrčil omluvně mohutnými rameny. „Každopádně, na puberťáky z děcáku neplýtvej energií, většinou se hned najdou.“

Radim přikývl. „Stačí, když bude jen v pátrání? Je to mimo moji problematiku, tak vůbec nevím.“

„Jasný. Dej mi to, já ji vyhlásím a týden na ni kašli,“ mávl rukou, která objemem svalů mohla bez problému soupeřit s Radimovou nohou.

Detektiv z mordparty ho poslechl a opřený o futro dveří se kochal rychlostí, s jakou starší kolega dokázal osobu do speciálního pátracího programu zaevidovat. Neuplynulo ani deset minut a dívčino jméno putovalo na internet mezi pohřešované osoby. Bruce měl zkrátka veškerou pátračskou práci v terénu i v kanceláři v malíku.

„Díky,“ rozloučil se s kamarádem a rychlým krokem vyběhl zpátky do patra, ve kterém sídlilo 1. oddělení.

„Povedlo se?“ přivítal Radima netrpělivě Ota. Na stole před ním ležel otevřený pátrací svazek Michaely Prokopové, který studoval a zakládal do něj sepsané žádosti na úřady a jiná policejní oddělení.

„Jasně, byl tam Bruce,“ přisvědčil Radim, když se posadil na své místo naproti Otovi. „Známe se od počátků naší kariéry.“

„Taky ho znám. Poradil ti?“ zeptal se mladší muž.

„Jo, kašlat na ni,“ odpověděl a odložil spis na roh stolu. Pár dní počká a pak se uvidí.

„Co ta holka z blázince?“ kývl k rozloženému spisu na Otově stole.

„Hodně zajímavý případ. Michaela Prokopová má nařízenou ústavní léčbu kvůli závislosti na hře, ve spojitosti s užíváním drog.“

„Feťačka a gamblerka? To nezní moc zajímavě,“ zapochyboval Brázda.

„Právě že je. Našel jsem si podrobnosti k její hospitalizaci v ETŘ. Kouří trávu, takže žádná velká narkomanka to není a klasická gamblerka už vůbec. Žádné hrací automaty, kde by prohrávala všechno, co někde ukradne.“

„Tak povídej.“

„Propadla nějaké hře na telefonu. Jednalo se o lovení potvor nebo zvířat, přesně nevím. Neznám to. Zpočátku hrála sama, ale pak se chytla partičky hráčů, kteří k lovení používali speciální brýle na virtuální realitu. Hra byla podle jejích slov reálnější a zábavnější. To ještě byla Michaela v pořádku, jenže pak si při té hře zakouřila marihuanu a ejhle, zážitek byl prý tisíckrát lepší,“ pokračoval Ota.

„Tomu věřím. Nejspíš měla pěkné halucinace,“ zasmál se Radim, když si to představil.

„Přesně tak,“ přikývl parťák. „Údajně to bylo tak realistické, že přestala rozlišovat mezi hrou a skutečností. Začala na ulici útočit na lidi, protože si myslela, že jsou to příšery ze hry, které musí ulovit. Pár jich zranila, porvala se se záchranáři i policisty a skončila v blázinci. Tam zjistili, že je naprosto mimo realitu, nebezpečná okolí, takže soud jí nařídil ústavní léčbu.“

„Tak to je nářez.“

„To není všechno,“ ušklíbl se. „Dneska ji chytíme a hned se toho spisu zbavíme.“

„Jak to? Ty víš, kde je?“

„Jo.“

„Nekecej,“ zapochyboval Radim. „Jsi věštec? Jestli jo, tak nechápu, že nám některé vraždy trvá tak dlouho rozlousknout.“

„Paní Prokopová před chvílí telefonovala Leoši Maxovi. To je pátrač, který měl případ přidělený, než omarodil. Od svého šéfa zjistil, že spis máme my, tak mi hned volal. Michaela přišla večer domů, sebrala matce mobil, peníze a vytratila se ven. Nad ránem se vrátila zfetovaná a teď vyspává.“

„Máma ji práskla?“

„Nechce ji doma, dokud se z té herní a drogové závislosti nedostane.“

„Hm,“ zamručel Radim. „Hodná máma.“

„Na nás jo,“ odtušil Ota Kubát, vzal ze spisu fotku Michaely Prokopové se základními údaji a vydal se nedočkavě ke dveřím kanceláře. „Bydlí v Karlíně, tak to zmákneme před obědem. Zajedeme tam, chytneme ji a odvezeme do blázince.“

„Bereš si pistoli?“

„Neberu,“ zavrtěl hlavou. „Ani pouta. Je to sedmnáctiletá hubená holka, žádný vrah. Koukni na ni,“ nastavil Radimovi před obličej dívčinu aktuální fotografii. Michaela byla drobná, vychrtlá a vypadala spíš na třináct let. Rozhodně z ní nečišelo jakékoliv nebezpečí.

„Tak na to taky kašlu, nebudu strašit děti,“ zamručel a vyrazil za odcházejícím Otou.

Kapitola 3

Bydliště matky a pohřešované uprchlice z bohnické léčebny se nacházelo na nejrušnější ulici v Karlíně. Ota Kubát měl co dělat, aby v řadě aut rovnoběžně zaparkovaných s tramvajovými kolejemi v Sokolovské ulici zaparkoval.

Fasáda několikapatrového domu byla zašedlá prachem, na některých místech oprýskaná, jinde ozdobena nepochopitelnými barevnými podpisy sprejerů. Do výšky asi tří metrů byla barva vybledlejší, což byl pozůstatek velké povodně, která v roce 2002 karlínské ulice zaplavila. Dům na první pohled působil zanedbaně a neudržovaně. Vysoké mohutné dveře byly pootevřené, čehož detektivové využili, protože nefunkčními vytrhanými zvonky by se na nikoho nedozvonili.

Vstoupili dovnitř a ovanul je chlad, který se i v největším letním parnu na chodbách starých domů držel. Příjemný pocit okamžitě zkazil vlhký pach zatuchliny, který zaútočil na jejich čich. Ota se rozhlédl a povzdechl si, když zjistil, že v domě není výtah. Radim ho šťouchl do ramene a prosmýkl se kolem něj na točité schodiště. Mladší parťák ho neochotně následoval.

Na dveřích uprostřed chodby ve třetím patře nalezli visačku s označením Stanislava Prokopová.

„Tady bydlí?“ ujistil se Radim. Parťák přikývl a zaklepal.

Zevnitř bytu se ozvaly šoupavé kroky a po chvilce se dveře otevřely. Stála v nich asi čtyřicetiletá černovlasá žena v teplákách a vytahané mikině. Kubát matce pohřešované dívky ukázal služební průkaz a potichu se zeptal, zda je stále doma.

„Spí,“ pokynula, aby šli dovnitř. Rozhlédla se po chodbě a zavřela dveře. „Vrátila se kolem třetí ráno. Byla celá rozjařená, takže si určitě vzala nějakou drogu a hrála tu hru.“

„Myslíte?“

„Vím to,“ odsekla tiše, aby dceru nevzbudila. „Cítila jsem to z ní.“

„Taky to cítím,“ přiznal Kubát, když nosem nasál nezaměnitelné aroma marihuany. „Jak víte, že zase hrála?“ zeptal se. Informace o hře, které dokážou lidé jako Michaela Prokopová propadnout, ho zaujala. V mládí měl pro hraní her všeho druhu slabost, ale poslední dobou hrál jen online hru na motivy oblíbených komiksových superhrdinů, která mu na občasné ukrácení chvíle stačila.

„Než utekla ven, sebrala mi telefon a z pokoje si vzala tyhle svoje ďábelské brýle,“ ukázala na stůl, kde ležel přístroj podobný potápěčským brýlím, zapojený do nabíječky. „Můžete mi z toho vyndat mobil? Já to neumím. Musela jsem vám zavolat od sousedky. Dcera má svůj v Bohnicích.“

„Jasně,“ odpověděl ochotně mladší detektiv a nadšeně sáhl po přístroji. „Můžu se podívat, než to vyndám?“ zeptal se, a aniž čekal na odpověď, nasadil si brýle na hlavu. Paní Prokopová jen pochybovačně zavrtěla hlavou a pohlédla na Radima Brázdu.

„Odvedete si ji?“

„Proto jsme tady. Kde je?“

„Spí ve svém pokoji,“ ukázala na dveře do sousední místnosti.

„Tak ji vzbuďte a přiveďte,“ požádal Ota, když si z hlavy přístroj sundal a zkušeně z něj vytáhl mobilní telefon. Obě věci položil opatrně na stůl. Radim z jeho pohledu pochopil, že ho to zaujalo. Nechápavě zavrtěl hlavou. Jemu počítačové ani mobilní hry nic neříkaly, byl spíš na historii, konkrétně starověký Řím.

Šepot z dívčiny ložnice se změnil v hlasitější hovor. K uším detektivů pronikly matčiny hlasité prosby a přemlouvání, aby dcera vstala, oblékla se a šla s ní do kuchyně.

„Myslíš, že půjde dobrovolně?“ zeptal se pochybovačně Ota, když se hovor v ložnici změnil v otevřenou hádku.

„Přestávám tomu věřit,“ Radim se při vidině problémů zamračil. Bůhví, jakou náladu bude ta závislačka mít.

„Do prdele! Mami! Ty jsi mě práskla!“ zaječela hubená černovláska, když vyšla z pokoje a s pohledem upřeným na dvojici detektivů se zastavila ve dveřích. Pokusila se vrátit zpátky, ale narazila do matky stojící těsně za ní.

„Michaelo, buď v klidu a pojď s námi,“ požádal ji slušně a přátelsky Radim Brázda. Chtěl, aby vše proběhlo bez potíží a dívka spolupracovala, ale bál se, že to tak nedopadne. Paní Prokopová měla pravdu, když jim řekla, že si dcera vzala drogy. Tohle nevypadalo jen na marihuanu.

Michaela vytřeštěnýma očima s panenkami velikosti hlaviček špendlíků rychle přeskakovala z jednoho detektiva na druhého, jako kdyby se rozhodovala, zda stát na místě nebo se rozběhnout, a celá se třásla. Nervózně si začala škrábat předloktí na rukou a kousat spodní ret.

„Já jsem v klidu!“ zaječela. „Nechte mě na pokoji a vypadněte! Večer jdu s kámošem lovit vládce lesa! Stvořil ho pro mě! Nikdo mi ho nevezme!“ vykřikla a zničehonic se vrhla ke kuchyňskému stolu. Rychle sebrala brýle a znovu uskočila z dosahu policistů.

„Musíš jít s námi, potřebuješ se léčit,“ pokoušel se ji klidným hlasem přemluvit Radim. Moc to nezabíralo. Kývl na Otu. Oba k ní pomalu vykročili. Michaela si k tělu přitiskla virtuální brýle a couvala ke dveřím pokoje, ve kterých stála bezradná matka.

Ota pohlédl na parťáka a doufal, že má vymyšlený plán, jak dívku přimět, aby s nimi odešla dobrovolně. Jak by to provedli po zlém, si neuměl představit. Najednou si citelně uvědomil, že si měli vzít pouta. Vzpouzející se puberťačku bez nich horko těžko dostanou do auta, tam ji bude muset jeden z nich celou cestu do Bohnic držet, a budou se modlit, aby v pořádku dojeli. Zamračil se, když si představil divadlo, které sehrají lidem v domě a na ulici. Buď to bude vypadat jako únos za bílého dne, nebo jako policejní brutalita v přímém přenosu.

„Nepřibližujte se!“ vyštěkla na policisty. Koutkem oka postřehla, že ji chce matka zezadu chytit. Vrhla po ní zlostný pohled, vytrhla se chabému sevření a odskočila do středu místnosti. Dostatečně z dosahu všech nepřátel. Přimhouřila oči, střídavě je sledovala a přitom hledala únikovou cestu nebo řešení, jak se ze svízelné situace dostat.

Vrhla se od policistů ke kuchyňské lince.

Radim se ji pokusil chytit, ale máchl rukou do prázdna. Ota se o kousek přisunul, zatímco Stanislava Prokopová podivnou situaci nechápavě sledovala.

Dívka se prohnula, jako kdyby byla gumová a setrvačností skoku dolétla ke dřezu. Vyjekla bolestí, když do hrany desky narazila bokem.

Hlasitě dýchala a obezřetně sledovala policisty, kteří se pomalými kroky blížili.

„Zabiju vás, zrůdy!“ vykřikla a rychlým pohybem si na hlavu nasadila brýle virtuální reality. Okamžitě je však strhla a nepříčetně zařvala. „Kde je mobil? Co jste to udělali, vy monstra? Myslíte, že vás bez něj nesejmu?“

Oba kriminalisté postoupili blíž a nechápavě na sebe pohlédli. Dívka se chovala jako naprostý blázen, čímž Otovi připomněla popis z jejího posudku. Znalci měli pravdu, že rozhodně nepatřila na svobodu mezi normální lidi.

V dívčiných očích se zračila beznaděj. Obličej se křivil grimasami vzteku a hyzdil její pohlednou tvář. Občas zasyčela. Z koutku úst pomalu vytékala slina. Připadala si jako myš zahnaná do kouta třemi divokými kočkami. Oči se jí mlžily slzami. Nikdy by ji nenapadlo, že by jako zkušená lovkyně podlehla monstrům.

Jenže tohle nebyla její chyba!

Za to mohli vývojáři, protože zničehonic změnili pravidla! Doteď to byl vždy boj jeden na jednoho, ale tři na jednu byla nespravedlnost.

Ona svoji kůži neprodá levně!

„Uklidni se a všechno bude v pohodě,“ promlouval k dívce konejšivě Radim a pomalu se k ní přibližoval s rukama rozpaženýma od sebe, na znamení, že jí nechce ublížit. Srdce mu bušilo jako zběsilé, žíla na spánku tepala a zrychlený dech se nechtěl zklidnit. Ještě před hodinou by ho nenapadlo, že se na první pohled snadný případ pohřešování změní v hororovou potyčku s šíleným bláznem.

Dostal se skoro na dosah, těsně následovaný Otou, který se vedle něj pohyboval jako stín. Už to vypadalo, že se k dívce přiblíží bez dalšího zvratu, ale pak se to stalo.

Michaele zajiskřily oči, ústa se roztáhla v šíleném úšklebku a z hrdla se jí vydralo podivné uchechtnutí. Odhodila proti Kubátovi nepoužitelné brýle a ruku zanořila do kuchyňského dřezu.

Ota nemotorně uhnul hlavou letícímu předmětu a vrazil do Radima.

Dívka hystericky zaječela a její ruka prudce vystřelila dopředu. „Mě nedostanete! Já jsem lovkyně monster!“

Starší detektiv se zarazil a jako prut se prohnul dozadu. Koutkem oka zaregistroval velký kuchyňský nůž, kterým se Michaela ozbrojila. Špička mu těsně prolétla kolem hrudníku a obloukem pokračovala dál.

Ostří se zalesklo ve slunečním paprsku.

Dívčina ruka s nožem dokončila oblouk. Ohnula zápěstí a zamířila ostřím proti svému břichu.

Čas jako kdyby se pro všechny v místnosti zpomalil. Aspoň tak to detektivové vnímali.

Radim nabral rovnováhu, kterou mu narušil Ota. Odrazil se rukou od zdi, ale už v té chvíli pochopil, že je moc daleko, než aby s nožem blížícím se k dívčině břichu dokázal něco udělat.

Paní Prokopová vytřeštila oči a rozkřičela se hrůzou.

Michaela se tvářila a ječela jako šílená.

Radim Brázda rozpohyboval své vysoké tělo a vystřelil pravou rukou k dívce. Věděl, že pokud ji tentokrát nechytne, bude pozdě.

Stihl to.

Stiskl dívčino zápěstí, odhodlán nenechat úlovek uniknout. Její vlhká kůže mu ve zpocené dlani klouzala, ale podařilo se mu prsty sevřít natolik, že se palec s ukazovákem kolem úzkého zápěstí spojily.

Setrvačnost pohybu a síla, jakou se Michaela chtěla bodnout, vyvedla Radima z rovnováhy. Málem se mu tím vysmekla, ale zareagoval včas. Trhl rukou zpět a pohyb nože na místě zastavil.

Dívka se ho dál snažila přetlačit, ale nedal jí šanci. Pot se mu zaperlil na čele, když si všiml, že ostří se zlehka dotklo trička nad jejím pupíkem.

Sevřel prsty silněji, až vykřikla bolestí, a zakroutil jí rukou. Nůž se natočil do místa, kde nikoho nemohl zranit. Ota Michaelu mezitím chytil za druhou ruku, kterou chtěla pravačce s nožem pomoci v dokončení plánovaného harakiri.

Nůž s břinknutím dopadl na podlahu a poskočil k detektivovým nohám. Radim ho odkopl pod stůl, ale dívku nepustil.

Michaela se nehodlala vzdát snadno. Propadla se do stavu amoku, nevnímala chlácholivá slova matky ani přemlouvání detektivů. Zběsile lomcovala rukama, pokoušela se je nohama kopnout do rozkroku nebo holení a několikrát dokonce vystrčila hlavu ve snaze je pokousat.

Spojenými silami se ji detektivům podařilo složit na zem. Nikdo z nich si na ni nehodlal sednout, takže jim nezbylo než jí roztáhnout ruce od sebe a držet je, aby se nedokázala zvednout. Lomcovala celým tělem, kopala nohama a házela pánví, aby se vyprostila, ale dvojice mužů ji udržela.

„Do prdele, nech už toho!“ okřikl ji rozzlobeně v obličeji rudý Ota. Zadýchaný Radim se nezmohl ani na slovo. Byl rád, že drží dívčinu pravou ruku na podlaze.

Oba měli co dělat, aby se jim Michaela nevytrhla. V životě by je nenapadlo, že se čtyřicetikilová dívka dokáže silou vyrovnat dvěma mužům, kteří dohromady vážili pětkrát tolik co ona. Šílenství a amok jí dodaly neuvěřitelnou sílu.

„Neubližujte jí!“ zaječela paní Prokopová, která s hrůzou v očích sledovala trojici postav bojujících na podlaze uprostřed kuchyně.

„A jak ji asi máme udržet?“ procedil mezi zuby Brázda. „Podej mi její druhou ruku, zkusím ji držet sám,“ oslovil Otu a oba synchronně začali dívčiny ruce posouvat nad její hlavu.

Když se její dlaně potkaly, starší detektiv rychle přehmátl a překřížil jí ruce v zápěstí, které zatížil celou svou vahou.

Michaela nepřestávala bojovat. Vrčela, nadávala, zkoušela se vytrhnout a házela celým tělem ve snaze se přetočit. Detektivovi se potily dlaně, její kůže mu klouzala a měl čím dál větší problém cloumající narkomanku udržet.

„Mám ji,“ oznámil Kubátovi. „Musíme ji nějak spoutat.“

„Nemám pouta, mělo to být v pohodě,“ špitl Ota. „Jdu do auta, jestli tam nebude stahovák.“

„Mrskni sebou,“ vyhrkl Radim. Litoval, že podcenili situaci a nevzali si běžnou výstroj. V duchu se zapřisáhl, že od příště už bez pořádného vybavení nepůjde sbírat ani malé dítě.

Dveře do bytu zavrzaly a na schodech v chodbě domu se rozlehlo hlasité dupání.

Starší detektiv se potil námahou. Zatímco jeho síly ochabovaly, Michaela stále bojovala a vypadalo to, jako když každou minutou sílí. Prskala kolem sebe, křičela a vydávala nesrozumitelné zvuky.

Stanislava Prokopová od dveří bezradně sledovala to neskutečné divadlo. Váhala, zda bránit dceru, nebo pomoci detektivovi. V takovém stavu Míšu ještě nikdy neviděla.

„Nic tam nebylo,“ ozval se zadýchaný Ota, když s dupáním vpadl do kuchyně. „Chtěl jsem volat k nám, ale radši jsem to neudělal. Akorát bychom byli pro smích.“

„Tak zavolej záchranku a pak mi s ní pomoz, už ji dlouho neudržím.“

„Záchranku?“

„Jo, dělej!“ zařval Radim. „Chtěla se zabít a je v amoku. Kdo jiný by ji dokázal uklidnit a odvézt než oni?“

Hovor s linkou 155 trval pět nekonečných minut, než se Ota připojil k parťákovi a pomohl mu dívku krotit.

„Jděte na ně počkat a otevřít jim,“ křikl na paní Prokopovou.

Dvojice statných záchranářů se v kuchyni objevila po perné čtvrthodince.

„Tak, co tady máte?“ zeptal se vousatý muž v rudo-zelené uniformě a nechápavě shlížel na dvojici detektivů, kteří na zemi drželi drobnou dívku. Vypadali jako Římané, chystající se přibít Ježíše na kříž.

„Nemůžeme ji zklidnit,“ odpověděl zadýchaně Ota.

Záchranář s pochybovačným zašklebením zavrtěl hlavou. Detektivové se mu nedivili, protože jakmile dívka v předsíni zaslechla hlasy, ochabla a zůstala nehybně ležet. Potichu sledovala příchozí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se dívky. Odpověděla, že ano.

„Tak ji pusťte a my se na slečnu podíváme,“ pokynul policistům, přičemž zapochyboval o jejich zdravém rozumu. „Zdá se mi normální.“

„Doteď se rvala jako dračice,“ oponoval Radim, ale v dané situaci by si možná sám nevěřil. Dívka se jako lusknutím prstů změnila v krotkého beránka. „Chtěla se nožem bodnout do břicha. Kdybych ji nezadržel, udělala by to. Zeptejte se její matky.“

Paní Prokopová pokrčila rameny a mlčela. Detektiv se na ni zamračil, měl sto chutí jí nakopat zadek. Sama chtěla dceru odvézt do blázince a teď k tomu nic neřekne? Zavrtěl otráveně hlavou a hlasitě vydechl.

„Hm,“ zapochyboval plešatý záchranář.

„Dostala nějaký záchvat nebo amok a fakt ji bylo sakra těžké i ve dvou zvládnout,“ hájil je Ota a upozornil zdravotníky na to, že dívka nerozlišuje realitu. „Předtím nás chtěla s brýlemi na virtuální realitu ulovit. Fakt ji máme pustit?“

„Dělejte. Sami vidíte, že je v klidu.“

„Jak chcete,“ odsekl a oba Michaelu pustili.

„V pohodě?“ vousáč přiklekl k dívce a potichu si s ní začal povídat.

Ota pohlédl na parťáka a ustoupili k oknu, kdyby se rozhodla vyskočit. Radim protočil oči a zavrtěl hlavou. Tohle se moc nepovedlo. Vypadali jako naprostí neschopové.

„Slečna Prokopová vypadá v pořádku, takže myslím, že žádnou injekci na uklidnění nepotřebuje. Jsme tady zbyteční,“ plešatý muž vynesl závěrečný verdikt.

„Neviděli jste, jak předtím vyváděla,“ zaprotestoval Brázda. „Ve vteřině, kdy odjedete, se zase může proměnit v šílence.“

„Nepřehánějte!“ okřikla ho dívčina matka. „Jen se bránila, když jste ji chtěli odvést.“

Detektiv na ni nevěřícně pohlédl. „To myslíte vážně? Vy jste tady před chvílí nebyla? Neviděla jste, co se dělo?“

„Já říkám, že je v pořádku,“ utnul Radimovy otázky vousáč.

„Podle nás není,“ ohradil se Kubát. „Utekla z blázince, kde je umístěna na základě rozsudku soudu. My nejsme schopni ji tam bezpečně dopravit, takže potřebujeme, abyste to udělali.“

„Fajn, když to nezvládnete sami, odvezeme ji, ale jeden z vás s ní pojede v sanitce.“

Michaela Prokopová se v klidu odebrala do sanitky. Detektivové se báli, že se před domem pokusí o útěk, ale kupodivu šla mezi záchranáři jako neškodná ovečka. Nastoupila do zadního prostoru sanitky a Radim si sedl vedle ní. Ota se rozhodl, že za nimi pojede služební oktávkou.

Sanitka se s puštěnými majáky vydala z Karlína přes Palmovku směrem do psychiatrické léčebny v Bohnicích.

Uvnitř vozidla vedle sebe mlčenlivě seděli Radim s Michaelou. Každá zatáčka s nimi hodila na stranu nebo je narazila do vestavěných skříněk. V stísněném prostoru bylo cítit napětí.

Když míjeli křižovatku na Bulovce, otočila se dívka k policistovi a provokativně se na něj usmála.

„Nevrátím se tam. Jsem lovkyně, a ne kořist! Nebudu v žádné kleci!“ zakřičela mu do obličeje a neuvěřitelnou rychlostí mu z kapsy košile vytrhla propisku.

V tu chvíli sanitka projela zatáčkou a odstředivá síla oba pasažéry narazila na stěnu. Radim sáhl po dívčině ruce, ale nenadálý pohyb mu zabránil ji chytit. Připadal si jako ve zlém snu. Tentokrát naštěstí nebyl ve hře ostrý nůž. Dřív by si možná řekl, že nic nehrozí, ale po tom, co viděl Michaelu v akci a vzpomněl si na akční film, kde se propiska stala dobře fungující smrtící zbraní, musel reagovat.

Tužka se špičatým hrotem nebezpečně přiblížila k Michaelinu oku.

Vůz se srovnal a po rovné silnici plynule zrychlil.

Radim se zhrozil, když viděl, co se dívka chystá udělat. Původně myslel, že chce bodnout jeho, ale nyní pochopil, že se pokouší podruhé zabít.

Tentokrát nehmátl po zápěstí, protože hrozilo, že mine, nebo mu její ruka vyklouzne. Rozhodl se zariskovat, ačkoliv tušil, že toho další dny bude litovat. Jenže nemohl dovolit, aby si jeho propisku okem vrazila do mozku. Možná by se tím nezabila, ale rozhodně by se zmrzačila.

Automaticky jí dlaní zakryl oči a vzápětí bolestivě vykřikl.

Tužka se mu nemilosrdně zaryla do hřbetu ruky.

Druhou rukou zachytil Míšino zápěstí a trhnul s ním.

Propiska vylétla z dívčina sevření. Než dopadla na podlahu sanitního vozu, opsala ve vzduchu oblouk a několika kapkami policistovy krve potřísnila bílé prostěradlo eskortního lehátka.

„Ty zasraná krávo!“ ujelo mu, za což sklidil Michaelin šílený smích.

Sanitka po pár minutách nastalého ticha zastavila před přijímacím pavilonem Psychiatrické léčebny v Bohnicích.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se zvesela plešatý muž, když otevřel dveře.

„Hovno je v pořádku!“ odsekl detektiv. „Sebrala mi tužku a chtěla se bodnout do oka,“ zvedl poraněnou ruku, ze které mu k zápěstí stékala drobná stružka krve.

„Lže,“ odpověděla s úsměvem Michaela. „Sám si ji probodnul a říkal, že zařídí, abych tu shnila navěky.“

„No, ty vole,“ vydechl nevěřícně Radim. Měl sto chutí dívce vrazit pořádnou facku.

„Ošetřím ti to,“ nabídl se záchranář, zatímco druhý zdravotník chytil dívku za předloktí a zamířil s ní těžkými dřevěnými dveřmi do přijímací místnosti.

„A nebude tě to obtěžovat?“ odpověděl detektiv ironicky, ale ruku cukající bolestí poslušně nastavil. Dezinfekce ho donutila zavřít oči, aby mu z nich nevytryskly slzy, a zatnout zuby, aby neprocedil ani hlásku.

*

„Nikdy bych nevěřil, že budeme mít takový problém zvládnout malou holku,“ pronesl Ota v kanceláři při odpoledním pití kávy.

„Kdysi jsem o něčem podobném četl na internetu,“ odpověděl Radim a smutně se zadíval na ovázanou ruku, kde uprostřed hřbetu prosakovala růžová tečka. „Zřejmě byla pořád pod vlivem drog, a jakmile dostala amok, necítila bolest a získala neskutečnou sílu. Jako starověcí berserkové.“

„Šílenost. Podle mě v tom hrála roli ta virtuální realita. Nějak ji pokřivila.“

„Jak to vypadalo?“ zeptal se Radim, když si uvědomil, že si Ota u Prokopových doma hru zkoušel.

„Moc jsem toho neviděl, tedy spíš nic. Normálně jsem skrz ty brýle viděl tebe, akorát jsi byl v okrasném rámečku. Vypadalo to jako fotografický filtr nebo něco takového a dole byly ikonky s výběrem zbraní.“

„Zdálo se mi, že tě to zaujalo.“

„Vlastně ani moc ne. Přišlo mi to divné a vůbec jsem nepřišel na to, jak se to ovládá,“ zavrtěl hlavou Kubát. „A hlavně se nechci zbláznit jako Prokopová. Doufám, že už podobné šílence za pátrače nebudeme chytat.“

„Ta pohřešovaná z Klíčova je mladší a není tu zmínka, že by brala drogy. Jestli hraje hry, jsem se nedočetl, takže by nemusela být blázen. Koukneme po ní příští týden?“

„Jasně,“ odpověděl mladší detektiv.

Kapitola 4

Z lesa vyšla s hlasitým křikem skupinka dvaceti dětí a zastavila se vedle dřevěného domku rybářského spolku.

Jakmile jeden z chlapců zpozoroval, že se nachází na okraji široké cesty vedoucí mezi dvěma chovnými rybníky, zavýskl a rozběhl se k tmavé hladině. Rychlými skoky ho jako šedý blesk následoval štěkající pes. Když ostatní děti viděly, jak spolužák hodil do vody klacek a pes se za ním okamžitě vrhnul, nezaváhaly ani vteřinu. S veselým smíchem doběhly na břeh a okamžitě se sháněly po ulomených větvích. Psí aportování v lese je již omrzelo, ale nová vodní zábava jim vrátila elán do žil.

Adéla Strnadová se zhrozila, když spatřila zběsilý úprk dětí. Lekla se, že se něco stalo, a urychleně se po pěšině rozběhla za nimi. V duchu si vynadala, jak je hloupá, když se za svěřenou třídou prvňáčků tolik loudala. Zaposlouchala se do vyprávění o loveckých zážitcích mladšího z myslivců, takže polevila v obezřetnosti.

S úlevným výdechem se zastavila vedle rybářské boudy. Školáci byli v pořádku, stáli v bezpečné vzdálenosti od vody nebo v lese hledali větve.

Výmarský ohař s klackem v tlamě doplaval ke břehu a doběhl k drobné blondýnce. Položil větev k jejím nohám a oklepal se. Voda z jeho kožichu pocákala okolo stojící školáky a vyvolala další salvu smíchu.

„Děti, nezlobte pejska a pojďte poděkovat pánům myslivcům za příjemnou a naučnou procházku,“ zavolala na prvňáčky. Otočila se po zvuku skřípání písku a usmála se na dva muže v zelených uniformách s puškami přes rameno, kteří se klidným krokem vynořili z lesa.

„Jen je nechte, ať se vyřádí,“ poznamenal asi pětapadesátiletý vousatý myslivec. Popošel k rybníku a letmo pohlédl z jednoho dítěte na další, dokud se jeho zrak nezastavil na drobné blonďaté dívence. Na tváři se mu zahýbal plnovous a rty vykreslily úsměv. Oči mu pokaždé změkly láskou, když svoji malou dcerku sledoval. Měl radost, že ji potěšil a aspoň na chvíli si mohla připadat důležitá. Pes ji poslouchal na slovo, takže všechny aportované větvičky pokládal k jejím nohám a ona je mohla k dalším hodům rozdělovat kamarádkám a kamarádům. „Šedivák je rád, že se může proběhnout.“

František Kratina se cítil šťastný, když viděl, jak jsou pes i Stáňa nadšeni. Zpočátku se mu manželčin nápad nezamlouval, ale teď věděl, že jí bude muset poděkovat. Jako vždy měla pravdu a byl rád, že se nechal přemluvit.

Zdena, která ve škole pracovala jako hospodářka, mladé učitelce nabídla, že by v rámci procházky mohl pro děti udělat přednášku o lese a zvířatech. Zatímco jí se nápad zalíbil, jemu zkazil náladu. Neměl tyhle společenské akce rád, raději chodil lesem o samotě, jen se Šedivákem. Chvíli Zdeniným prosbám odolával, ale když se k ní přidala i Stánička, podvolil se.

Zmínil se o lesní exkurzi nejlepšímu kamarádovi z mysliveckého sdružení, který ho překvapil, jak se pro celou akci nadchl. Pětadvacetiletý Alex Dolejš mu slíbil, že si přednášku připraví, nastuduje klánovickou faunu i flóru a veškeré mluvení obstará sám. Frantovi Kratinovi bylo jasné, že se chce ukázat, i když to bude jen před skupinkou dětí a mladou učitelkou. To mu nevadilo, protože pro něj se tím pádem exkurze změnila v příjemnou procházku lesem, kterou mohl trávit v blízkosti dcerky.

„Kluci! Je tady Obří žabák!“ zakřičel od hořejšího rybníka drobný černovlasý klučina.

„Jaký žabák?“ podivil se Franta Kratina a nechápavě pohlédl na Alexe. „V tomhle rybníku přece nikdy žádné žáby nebyly.“

„Myslím, že Honzík hraje nějakou hru,“ vysvětlila učitelka, když si všimla, že kluk drží mobilní telefon. Jako kdyby si chtěl něco vyfotit, mířil objektivem na zadní straně přístroje na břeh rybníka.

„Oba máte pravdu,“ zasmál se Alex Dolejš. „Opravdové žáby tady nejsou, ve skutečnosti v horním rybníku nežije vůbec nic, ryby jsou v tom dolním. Obří žabák je příšerka z mobilní hry. Objevuje se tady každou hodinu.“

„Cože?“ podivil se starší myslivec. „Jak to víš?“

„Zajímám se,“ pokrčil rameny. Zaváhal, zda se má sympatické učitelce svěřovat, že už v dětství propadl počítačovým hrám. Možná by jí připadalo divné, kdyby zjistila, že má jednu místnost v domě zařízenou jako herní doupě s velkými monitory, vynikajícími reproduktory a výkonným počítačem. Mobilní hry ho samozřejmě nemohly minout. Rozpačitě se ušklíbl a provinile přiznal: „Jsem prostě lovec. Jako myslivec lovím škodnou v lese a jako občasný hráč lovím i virtuálně. Ten žabák je ze hry Lovci monster, kterou znám.“

„Ty mě nepřestáváš udivovat,“ pohlédl na kamaráda překvapeně Franta. „Hry na mobilu?“

„No, co se divíš? Když nelovíme živou zvěř, tak při obhlídce lesa lovím mobilem virtuální zvířata a příšery. V našich revírech jich je docela dost.“

„K čemu to je dobré?“ zapochybovala učitelka.

„Vytáhne to lidi, hlavně děti, od počítačů a televize ven. Příšery se vyskytují všude možně a některé druhy jsou jen na určitém místě. Vodní potvory u rybníků, potoků a řek, lesní v lese, strašidla u zřícenin a rozvalin domů. Fantazie tvůrců byla bezbřehá. Pokud hráči chtějí mít sbírku kompletní, docela dost se projdou.“

„Takže to má podobný účel jako svého času geocaching,“ usmála se Adéla Strnadová. „Tam se na zajímavých místech hledaly ukryté poklady.“

„Přesně tak, geocaching znám, taky jsem ho chvíli provozoval,“ odpověděl Alex. Při pohledu na mladou ženu si oddechl, že ho přes jeho přiznání neodsoudila jako nějakého podivína.

„To je kravina. Nechápu, že takovými věcmi ztrácíte čas,“ utrousil Kratina. Popošel k rybníku a pohlédl na rozjařené děti a mokrého psa. „Stáňo, nechte Šediváka uschnout. Už mu klacky neházejte do vody.“

„Dobře, tati!“ zaječela dívenka. V čele houfu dětí odběhla k lesu, kde podala aportovaný klacek kamarádce. Šedivák s radostným štěkotem následoval utíkající děti, oči nespouštěl z mokré ožužlané větve.

„Chytili jste ho, kluci?“ zeptal se Alex, když ve společnosti mladé ženy došel ke třem školákům s mobilními telefony.

„Petr ho chytil,“ odpověděl smutně černovlasý klučina, který příšeru objevil. „A my máme smůlu.“

„To znám. Nekonečně jdou chytat jen monstra na nízkých levelech. Za jak dlouho se má objevit?“

„Za čtvrt hodiny,“ vzdychl chlapec, když na displeji s puštěnou hrou překontroloval ubývající čas. Druhý neúspěšný lovec vypadal, že se brzy rozbrečí.

„Nebuďte smutní,“ pohladil je po hlavě. Se psíma očima se zadíval na Adélu a jako malé dítě zaprosil. „Paní učitelko, zůstanete tady s dětmi ještě půl hodiny? My vám je s Frantou pomůžeme hlídat a kluci si mezitím žabáka chytí.“

Vyprskla smíchy, ale hned si zakryla ústa rukou. Pohlédla do zklamaných tváří dvou malých prvňáčků a zkontrolovalačas.

„Každou čtvrt hodinu můžou jednoho chytit?“

„Ano, u Obřího žabáka je to tak bohužel nastavené. Každé monstrum to má jinak. Jakmile ho jeden lovec uloví, stopy a příšera zmizí, a objeví se až po určitém intervalu.“

„Dobře,“ souhlasila nakonec. „Třicet minut se můžeme zdržet, ale pak musíme spěchat, abychom do školy dorazili na oběd.“

„Znám Klánovický les, Xaverovský i Vidrholec jako své boty, vezmu vás ke škole zkratkou,“ ujistil ji mladý myslivec. „Než si kluci žabáka uloví, mohou si ostatní děti stavět domečky z větví a mechu. Já to v lese jako malý dělal pokaždé, vy ne?“

Kývla hlavou, když se jí vybavily vzpomínky na dětství. Přešla ke skupince školáků, kteří se začínali nudit, a navrhla jim soutěž o nejhezčí lesní domek. Děti s jásotem odběhly mezi stromy a začaly sbírat větvičky, listy a mech. Adéla Strnadová se posadila na kmen padlého stromu a sledovala jejich počínání. Po očku kontrolovala dva nedočkavé lovce, kteří zarputile seděli na břehu rybníka a netrpělivě čekali, až se na obrazovce mobilu objeví jejich kořist. Doufala, že se v klidu domluví a nepoperou se o to, kdo žabáka uloví první.

Franta Kratina si všiml, jak se Alex Dolejš posadil k mladé učitelce. Kamaráda nikdy neviděl ve společnosti ženy, takže byl rád, že místo lovu a zápolení v loveckých soutěžích přijde na nové myšlenky. Přešel k dcerce a její kamarádce, které se neúčastnily stavění domečků a dál házely Šedivákovi klacek. Sledoval, jak se ho snaží dohodit co nejdál do lesa a znepříjemnit psovi jeho nalezení. Zatím se jim to nedařilo. Ohař se vždy vrátil a oslintaný kus větve položil před Stáňu.

Čas utíkal neuvěřitelně rychle. Adéla Strnadová sledovala, jak dívky a několik chlapců tvoří další a další mechové domečky, až se plácek mezi stromy proměnil v lesní vesničku. Chybělo v ní jen pár Šmoulů a byla by dokonalá. Ze společnosti Alexe Dolejše nebyla na začátku exkurze dvakrát odvázaná, ale postupem času si musela přiznat, že i přes občasné chvástání má o přírodě slušné znalosti. Vášnivě přednášel o životě v lese, o stromech a zejména zvířatech.

Pokaždé když zmínil své úlovky, znělo to jejím uším až moc neuvěřitelně. V duchu se musela smát, když se vytahoval několika vítězstvími v každoročním klání myslivců o skolení největšího divočáka. Měla pocit, jako kdyby ta soutěž byla středobodem jeho existence. Jak o ní zaujatě mluvil, podobal se chlapcům, kteří lovili Obřího žabáka.

„Opravdu je jediný z mysliveckého spolku, kdo několik let po sobě ulovil největšího kance,“ potvrdil příteli historku Franta, když zaslechl jejich hovor. Přišel učitelce oznámit, že kluci už pochytali příšery a mohou se vrátit do školy. „Loňské prase, které střelil, mělo hlavu velkou skoro jako slon.“

Mladý myslivec na něj vděčně kývl. Byl rád, že kamarád pomlčel o tom, že mu soutěž přesto nevyhrálo, protože Franta ulovil větší a těžší kus. Tím ho sesadil z pomyslného mysliveckého trůnu, což se mu vůbec nelíbilo. Jen si na to vzpomněl, zkazilo mu to náladu. Ovládl se, zahnal špatnou vzpomínku a vykouzlil na tváři milý úsměv.

„Mrtvá zvířata mě moc nelákají,“ přiznala Adéla, pohlédla ustaraně na hodinky a svolala malé stavitele k sobě. S Alexem postupně prohlédla všechny postavené mechové a větvičkové domky a po krátké diskuzi vybrali vítězku. Učitelka rozpačitě pohlédla na mladíka, protože si s sebou nevzala nic, co by mohla udělit jako vítěznou trofej.

„Já jsem si to vymyslel, takže jsem připraven,“ usmál se na ni sebevědomě. Obřadně přistoupil k malé vietnamské dívce, odepnul si z klopy mysliveckého saka zlatý odznáček ve tvaru tří větviček a obřadně jí ho připnul na tričko.

„Jste zlatý,“ učitelka poděkovala svému zachránci a potěšeně sledovala, jak se výherkyně před ostatními dětmi pyšně naparuje. „Budeme se muset vrátit do školy,“ pronesla k myslivcům.

„Stáňo, je čas na oběd. Hoďte Šedivákovi naposledy aport a my vás doprovodíme na okraj lesa, abyste byli ve škole včas,“ zavolal na dcerku Kratina. Přikývla a zamávala mu.

Vysoká robustní dívka si od drobné blondýnky převzala notně okousaný klacek a silným švihem ho naposledy mrskla do lesa. Myslivec zachmuřeně sledoval, jak dřevo letí obloukem za trnité křoví. Otráveně se zamračil, když se pes vrhnul přímo do něj, místo aby ho oběhl. Chudák Šedivák bude zase celý poškrábaný a zacuchaný.

„Děti, seřaďte se,“ zavolala učitelka a ukázala na plácek vedle rybářského domku. Děti poslechly na slovo a během pár vteřin stály ve dvojicích ve spořádaném zástupu, připraveny vyrazit do klánovické školy. Alex Dolejš se vpředu připojil k mladé ženě, aby třídu zkratkami dovedl k cíli. Netrpělivě se ohlédli na vousatého myslivce, stojícího na okraji lesa.

„Šediváku! Poběž,“ křikl Franta Kratina na psa, který se v lese zapomněl.

Pes mu odpověděl hlubokým štěknutím.

Myslivec dvakrát silně pískl a popošel ke křoví, aby ho popohnal. Nechtěl, aby dcerka s dětmi přišly pozdě na oběd.

Než stačil znovu zapískat, zaslechl rychlý dusot běžících nohou.

Ohař se objevil vedle křoví a s botou v puse si to namířil k pánovi.

„A sakra!“ pronesl zaskočeně Kratina. Vylekaně se ohlédl po dětech stojících v zástupu několik metrů od něj, jestli si psího nálezu všimly.

„Jé, nese botu!“ zakřičela mohutná dívka, která psovi hodila klacek. Popošla dopředu a tím s sebou strhla zbytek třídy.

„Stát!“ vykřikl Kratina. Pohlédl na Alexe s učitelkou a ukázal rukou k opačnému konci rybníka. „Okamžitě děti odveďte!“

Mladší kamarád na něj nechápavě pohlédl, ale poslechl. Vzal za ruku několik dětí, zbytek popohnala Adéla Strnadová a vzdálili se z dohledu.

„Jděte s dětmi do školy sama, my tady budeme muset něco vyřídit,“ zakřičel Kratina na učitelku a mávnutím ruky přivolal Alexe.

Mladý myslivec se rozloučil a neochotně se vrátil ke kamarádovi, vedle něhož spořádaně seděl Šedivák. Zamračeně na ně pohlédl.

„Co sakra vyvádíš?“ vyhrkl naštvaně.

„Tak se podívej,“ ukázal na zem.

Na zeleném trávníku ležela dívčí teniska – bílá, dokola zdobená stříbrnými řetízky a vyšívanými obrazci. Okraje a jazyk byly zarudlé, tkaničky špinavě hnědé a celý povrch pomuchlaný. Z vnitřku vyčníval, v původně bílé ponožce, deseticentimetrový kus hubené nohy zakončený potrhanou kůží a masem, z jehož středu ostře čněla část odhalené holenní kosti.