Obsah

Poznámka autorky

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

50

51

53

53

55

56

Epilog

Poděkování

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

The Berlin Girl © Mandy Robotham 2020

Translation © Euromedia Group, a.s. 2022, translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

„The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work”.

ISBN 978-80-249-4991-8

Pro Halley, mou dobrou kamarádku.

Díky za všechny ty dlouhé rozhovory u kafe.

Poznámka autorky

Pohled do ukončené historie je báječná věc. Nikde to neplatí víc než u druhé světové války, v jejímž začátku nikdo nemohl tušit, jaké utrpení a jaká zvěrstva přinese a vplete je jako temná vlákna do koberce lidských dějin.

Zajímala mě doba před jejím vypuknutím, kdy se sice již děly strašné věci, jež se ale nedají srovnávat s tím, co přišlo pak, během holocaustu. Historická epocha se tu rozpadá do dvou částí: před Osvětimí, Dachau a Sachsenhausenem – a po nich.

Dříve než a potom co humanita sklouzla až na samé dno.

Míru toho úpadku nemohl patrně předpovědět nikdo, ale byli tu lidé, kteří už časně varovali před Hitlerovou nenasytnou touhou po světovládě a kteří jako první vzdorovali nadcházející bouři. Podle mých rešerší to byli především novináři sídlící v Berlíně a okolí, kteří opakovaně varovali před konfliktem, jenž byl na spadnutí. Na prvním místě William L. Shirer z CBS.

Bohužel je tehdy svět, zejména klíčoví politici, neposlouchal.

Mezi novináři bylo ve 30. letech i několik žen – Nancy Caldwell Sorelová o nich napsala knihu Ženy, které psaly válku (Women Who Wrote the War): o Sigrid Schultzové, mazané židovské reportérce, která svedla obojí, být současně přítelkyní i odpůrkyní nacistických hlavounů, o Clare Hollingworthové, která svým varováním, že nacisté co nevidět napadnou Polsko, předběhla všechny ostatní. Martha Gel hornová, které se říkalo Mrs. Hemingway, se sice nepohybovala v berlínských kruzích, ale pro mě zůstává hrdinkou. Její excelentní biografie od Caroline Mooreheadové se čte jako seriózní literatura faktu, ale také jako úžasný dobrodružný román.

Také jsem byla novinářkou (než jsem se začala věnovat porodnictví a spisovatelství), ale psala jsem jen o nevzrušivých lokálních prkotinách. Vůbec jsem si neuměla představit odvahu těchto žen, které se navíc musely prosadit mezi muži a byly všemožně limitovány tehdejší směšnou etiketou. Měly odvahu probořit různá tabu – nejen ve své novinářské práci.

V dobách před sociálními médii, Twitterem a Facebookem, to byly právě noviny a rádio, které lidem otevíraly okna do světa.

Podobně jako fiktivní Georgie jsem chtěla prozkoumat, co znamenala blížící se válka pro obyčejné lidi, pro život rodin, jako byli Amselovi. Jejich životy visely na vlásku a celé měsíce, celá léta nevěděli, zda jejich svět, na který byli zvyklí, který důvěrně znali a na nějž spoléhali, najednou ve zlomcích vteřiny nezmizí jenom proto, že je udá uražený soused nebo si někdo bezděky pustí na gestapu pusu na špacír. Tyhle pocity popsala ve svých vzpomínkách Útěk z nacistického Německa a hledání vlastní cesty Irene Matthewsová. Když jsem v Anglii během coronavirových uzávěr četla a redigovala její knihu, napadalo mě: nějaký pitomý virus nás rozdělil na dlouhé týdny a měsíce, ale tehdy bestiální rozmar jediného muže rozdělil lidi na věky.

Pořád tomu nemůžu uvěřit.

To, že jsem do románu přidala Amselovy, souvisí s mou rodinnou historií. Ta je poměrně nesourodá, takže jsem až nedávno zjistila, že můj dědeček z otcovy strany byl žid. Před válkou žil patrně na severu Londýna. Můj vlastní otec ho znal velmi málo a v židovské víře nebyl vychován. Samozřejmě mě zajímalo, jak se moji židovští předkové do Anglie dostali, zda je sem z Evropy vyhnal německý nacismus. I tahle rešerše byla jako dobrodružná cesta: číst všechny ty bystré, inteligentní články v zahraničním tisku, pročítat stovky novinových stránek!

Nejlepší byly články v News Chronical, odvážné, optimistické (a reklamy na hořké fazole tam byly taky, přísahám).

Ti, kdo mě znají, vědí, že miluju redakce novin, ten horečný ruch, zběsilé bušení do psacích strojů – byť vlastně žádné psací stroje už dávno neexistují –, spěch před uzávěrkou večerního vydání a tu úžasnou kamarádskou atmosféru ve velké kanceláři Evening Standardu, kde jsem nějaký čas pracovala. Někdo říká, že dnešní noviny jsou zítra leda materiál na balení odpadků. Já to vidím jinak. Ať žijí tištěné noviny!

PROLOG

Plány

Berlín, 23. července 1938

Major Hugo Schenk za sebou zaklapl dveře cely, takže nářek uvnitř se ztlumil. Zastrčil si pistoli do pouzdra a s novou energií vyběhl po schodech. Když vstoupil do denního světla a zamžoural do slunce, nálada se mu ještě o trochu zlepšila, ale zároveň si koutkem oka všiml malé krvavé skvrny, která hyzdila manžetu jeho jinak dokonale čisté a vyžehlené uniformy. Flíček byl sice maličký, ale vadil mu. Snažil se ho prstem odstranit a vztekal se, když to nešlo. V poslední době si málokdy musel sám špinit ruce, ale dnes se k životně důležitým informacím potřeboval dostat rychle a objekt byl vyloženě paličatý, takže nezbylo, než aby sám přiložil ruku k dílu. Mohl být vlastně rád, že si odtamtud odnesl jen tu malou skvrnu na rukávu. Teď už tam snad všechnu tu krev a ostatní tělní tekutiny uklidili. Ale stejně ho ten flek dožíral, má odpoledne schůzku s Himmlerem a šéf gestapa jistě očekává, že přijde bezvadně upraven, uniformu zapnutou až ke krku, byť bylo pořádné horko.

Když si sedl ke stolu ve své kanceláři, zálibně pohlédl na čtyři čistě srovnané a úpravným rukopisem popsané šanony připravené pro Himmlera: Židi. Cikáni. Svědci Jehovovi. Ostatní nežádoucí. Vedle šanonů ležely na stole desky s plány dalších akcí. Ano, Himmler bude spokojen.

Znovu se snažil seškrábnout krvavou skvrnu z rukávu, když zazvonil telefon.

„Ja? „Promiňte, majore, že ruším. Právě jsem dostal zprávu o vašem pobočníkovi. Musím vám bohužel sdělit, že měl nehodu.

Zahynul v autě. On a žena. Schenk tiše zaklel. K té pitomé skvrně ještě tohle. Bylo to mrzuté, přijít o spolehlivého člověka, který ho navíc uměl udržovat v dobré náladě. Dobrý diplomat, dobrý nacista, schopný člověk. Musí teď pronést nějakou kondolenci, pár přívětivých slov: „To je mi moc líto. Myslím, že měl nějaké děti. Víme, jestli o ně bude postaráno? Hlas na opačném konci si rozpačitě odkašlal: „Ta žena nebyla jeho manželka, pane. „Aha, rozumím. Tak prosím pošlete jeho ženě kondolenci a květiny a ujistěte ji, že zaplatíme pohřeb. „Ano, pane. „Máme za něj nějakou náhradu? „Ano, pane, někdo mě napadá. Mladý a velmi bystrý. Nachystám všechny potřebné papíry, abyste se s ním mohl co nejdříve setkat. „Dobře. Heil Hitler. Schenk položil telefon do vidlice a znovu mu do očí padla krvavá skvrna na rukávu: Zasraní židi. Proč musejí mít tolik krve?

1

Horko a prach

Londýn, 23. července 1938

Georgie seděla s očima upřenýma na strop osvětlený tisíci žárovkami lustrů a všimla si několika velkých pavučin v koutech.

Londýnský Ritz si sice stále ještě udržoval svou slávu a pověst, ale do jeho temných zákoutí se vkrádal prach a smutek. Georgii to pomyšlení ale uklidňovalo. Je-li to tak, že Ritz skrývá pod svou nablýskanou fasádou všelijaké smetí, pak totéž patrně bude platit i pro jeho nóbl návštěvníky, a Georgie se tu nemusí cítit jako vetřelec a hochštapler.

Zavrtěla se na židli, bylo jí horko. Zachytila pohled barmana a nasadila sebejistý úsměv. Nechtěla, aby si myslel, že zůstane u stolu sama, na ocet. Díval se na ni dost útrpně. Jestlipak si i ostatní v sále všimli, jak nešikovně se pohybuje, jak jsou jí krátké šaty, které si vypůjčila od sestřenice, jež byla o hlavu menší než ona, jak ji tlačí boty, jak trpěla, když ji přišel vyzvat k tanci vyhlášený svůdník z jejich redakce a ještě jí ty malé střevíčky pošlapal?

Po nekonečně dlouhé skladbě se mu vysmekla a utekla k baru, kde teď seděla a usrkávala martini. Taneční parket byl plný, motali se tu kolem sebe zahraniční korespondenti, novináři, editoři a fotografové a svorně švitořili u stolů. Letní novinářský bál dal zapomenout na všechny rivality na Fleet Street – kdo čapnul prvenství s touhle story, kdo chytil tu nejexkluzivnější hvězdu k rozhovoru, kdo měl největší titulky a nejvyšší prodej. Georgii ta atmosféra opájela stejně jako koktejl, do kterého jí barman přimíchal – asi ze soucitu – kapku vodky. Z horka, hudby i alkoholu se jí točila hlava, ale pryč by nešla za žádnou cenu.

„Sedávej, panenko, v koutě? Georgie se bleskurychle otočila za hlasem, její blond kudrny se při pohybu rozvlnily. Lekla se, že ji redakční svůdník přišel vyzvat k dalšímu tanci, ale hlas byl cizí.

Přikývla a vystrčila nohu: „Já bych tancovala, ale moje boty nechtějí. „Ach,“ cizí chlapík si opřel loket o barový pult a kývl na barmana.

Protože zmlkl, začala Georgie zase pozorovat ruch na tanečním parketu. Přesto si toho, kdo ji oslovil, měřila koutkem oka: Byl vysoký, štíhlý a zdálo se, že mu není horko.

Všiml si, že se na něj Georgie dívá, a otočil k ní hlavu: „Jste tu něčí host? Vlastně to byla dost drsná otázka, jako by jí ten člověk naznačoval, že sem nepatří, že už na první pohled vypadá jako vetřelec. Georgie chvíli uvažovala, jestli se má urazit, nebo ne, pak se ale usmála a řekla: „Jsem tu se svým šéfem. Pracuju v Chroniclu. „Aha. Komu tam děláte sekretářku? Georgie se znovu zarazila, pak odněkud z hloubky vydolovala úsměv a odpověděla: „Dělám s Henry Petersem. Ať už byl neznámý kdokoli, jméno nejváženějšího muže z Fleet Street už musel někdy slyšet.

„Och,“ vydechl.

Neumí nic jiného než och a aha? pomyslela si Georgie. To tedy asi nebude novinář, když má tak chudou slovní zásobu.

„A vy?“ zeptala se. Vlastně neměla valnou chuť se s ním bavit, ale alkohol jí dodával rozvernosti a odbourával zábrany.

„Já dělám v Telegrafu, zahraniční redakce,“ odpověděl a hrdě vypjal hruď.

„Aha,“ opičila se Georgie. Aha umím taky.

Pak zas oba mlčeli a dívali se na parket. „Je to divné,“ pronesla nakonec Georgie, které už to mlčení bylo dlouhé, „vidět tolik novinářů s manželkami. A jak se umějí slušně chovat, jak se usmívají.“ Zmlkla a zvedla k němu oči, jestli její poznámku považuje za vtipnou. Jen si odkašlal. Asi teda ne.

„A co vy? Na lovu?“ kývla hlavou k jeho levé ruce prosté snubního prstenu; pak se trochu lekla své přímosti.

Udiveně zavrtěl hlavou. „Ne, proboha, to ne,“ odpověděl rozhodně a v modrých očích se mu zablýsklo. „Tahle doba určitě není vhodná k tomu, aby se člověk vázal. „Fakt?“ Georgii začal ten rozhovor bavit. „Co Martha Gellhornová? Ta se vám nelíbí? „Myslíte Mrs. Hemingway?“ loupl po ní pohledem.

„Myslím, že by se miss Gel hornové nelíbilo, že ji stavíte do Ernestova stínu. Za španělské války psala stejně dobře jako její slavnější milenec. Jestli ne lépe. Znovu se na ni udiveně podíval, jako by chtěl říci: Co, sakra, může vědět pitomá sekretářka o kvalitní reportáži? „Záleží, jak se na to díváte,“ podotkl nakonec vyhýbavě a dodal: „A manželství stejně není nic pro mě. „Ach,“ povzdechla si Georgie znovu a rozhodla se, že už ho nechá na pokoji. Nestojí za to, aby si na něm brousila svůj důvtip. Odvrátila od něj zrak a zadívala se parket, kde to ve světle lustrů žilo. Zavrtěla se na stoličce, možná s ní trošku zacloumalo martini s vodkou.

Vyložil si to jinak. „Nechcete si zatancovat? Georgie ukázala na své střevíčky: „Obávám se, že pro moje nohy to tu dneska není. Zabodl do ní své modré oči, beze slova vstal, odkráčel k parketu, kde usápl první ženu bez doprovodu, která mu přišla pod ruku, a doslova ji odtáhl k tanci.

Georgie dopila skleničku a kývla na číšníka, že chce další.

Přestože ji tlačily boty a ramínka se jí zařezávala do kůže, jí ten večer v Ritzu připadal náramně zábavný.

2

Paranoia

Berlín, 28. července 1938

Slunce se sklánělo k berlínskému obzoru. Ulicí plnou lidí skoro běžel. Sotva popadal dech, pot se mu řinul po zádech, cítil, jak se na něj lepí košile. Nohy se mu chvěly, mozkem mu běžely divoké útržky. Paranoia a strach jsou dokonalé palivo. Měl by se ohlédnout dozadu, jestli ho někdo nesleduje? A kdyby sledoval, uměl by ho setřást? Musí se dostat domů!

Na rohu před ulicí, kde bydlel, se zastavil u plakátového sloupu a předstíral, že si čte politická provolání a vyhlášky. Koutkem oka se díval za sebe do směru, odkud přišel. V hloubi duše věděl, že ten sžíravý strach, který má, je iracionální, ale nemohl si pomoci. Naštěstí nezahlédl nikoho podezřelého. Určitě ne žádného gestapáka. Ale jak vlastně vypadá takový gestapák?

V létě na sobě určitě nebude mít ten legendární dlouhý kožený kabát. Rozběhl se ke svému domu.

„Rubine! Ty už jsi doma?“ Sára vyběhla z kuchyně a utírala si ruce do zástěry. „Vyhodili tě z práce?“ Najednou vypadala vyděšeně. Potřebovala Rubinův výdělek, aby uživila rodinu.

„Ne, ne,“ uklidňoval ji, „všecko je v pořádku. Měl jsem náhodou práci tady blízko,“ zalhal. „Co dělá Eliáš? „Je v pořádku, trochu se uklidnil. Myslím, že teď spí. „To je dobře. Nikdo se po něm nesháněl? „Ne, proč? Kdo by se měl shánět?“ dívala se na něj udiveně a nervózně. „Tos přišel domů dřív jen proto, aby ses zeptal, jak se daří mému bratrovi? Sára měla pravdu, Rubin se nikdy nevracel domů dřív než večer, celé dny se sháněl po nějaké práci: Jezdil s taxíkem, tlumočil turistům, prodával v obchodě.

„Ne, to ne,“ zabručel Rubin. „Ale musím si s tebou o něm promluvit. Pojďme do kuchyně. „Já tomu nerozumím,“ řekla Sára a stiskla hrnek s kávou oběma rukama. „Myslíš, že si pro něj můžou přijít jen proto, že nemá práci? Zavřít ho za to? Ale je přece nemocný, není kriminálník. Rubin se napil řídké světlehnědé tekutiny a tiše vzdychl.

Jeho žena Sára sice nebyla naivní, věděla dobře, jak to chodí v hlavním městě tisícileté Říše, ale byla příliš hodná, neuměla si představit, čeho všeho jsou schopni.

„Neříkají tomu vězení, říkají tomu tábor, ochranná vazba. „Ochrana proti čemu?“ zkrabatila Sára čelo. „Staráme se o Eliáše od té doby, co se mu stal ten úraz. Není nikomu na obtíž. A už vůbec ne téhle vládě… „Já vím, miláčku, ale strana si to nemyslí. Navíc je Eliáš žid, takže má dva záporné body. „Jsi si jistý? Nejsou to jen poplašné zprávy? „Nejsem si jistý, ale myslím, že to nesmíme riskovat. Musíme Eliáše chránit, jak nejlépe to dokážeme. „Tak co budeme dělat? Nemá nikoho, kdo by se o něj staral tak dobře jako my. Kam by šel? Rubin zvedl oči ke stropu, jako by skrz něj mohl vidět půdu nad třetím podlažím, se zaprášenými, červotočem prožranými trámy a pavučinami ve všech koutech, kam škvírami v prknech na střeše proudilo denní světlo a v zimě studený vítr.

„Ne, Rubine!“ vykřikla Sára. „Je to můj bratr, nemůžeme ho dát na půdu. Ne v tomhle horku. A vůbec, ne! Už tak to má v životě těžké. Rubin se neodvážil říci, že jestli je pravda všechno to, co slyšel, budou to mít v životě těžké všichni a možná víc těžké, než se dá přežít. Nedávno slyšel v hospodě dva muže, jak si povídají o synovi jednoho ze sousedů, který byl vždycky „trochu pomalý “, jak tomu říkali. Přišli si pro něj dva vojáci wehrmachtu a bez vysvětlení ho odvedli pryč. Rodiče netušili, kde je. Rubin tomu hovoru tehdy nevěnoval pozornost, byla to jen další historka do sbírky všech těch děsivých a smutných, které provázely židovské osudy v posledních letech.

Dnes ráno ale zaslechl jiný útržek hovoru, který mu zvedl žluč. Dva důstojníci SS postávali před hotelem Kaiserhof, oblíbeným lokálem nejužšího kruhu Hitlerových lidí, a nonšalantně kouřili. Rubina si nevšimli, mluvili o jakési „úklidové operaci“. Rubinovi chvíli trvalo, než si ujasnil, o čem je řeč. Když pochopil, mráz mu přeběhl po zádech. „Začne se s retardovanými,“ řekl jeden z důstojníků, „pak přijdou na řadu nevyléčitelně nemocní a nakonec ti, co nemůžou pracovat. A pak se to tu vyčistí od židů.“ Oba se zasmáli a vyfoukli obláček kouře do vzduchu. Pak se vrátili do hotelu. Rubin se vyloupl ze stínu, kde přikrčeně stál, a rozběhl se domů.

Sára na něj hleděla velkýma udivenýma očima: „Opravdu není jiná možnost? „Zítra tam půjdu uklidit, udělat z toho to nejlepší, co dokážu, aniž bych vzbudil pozornost.“

3

Odlet

Letiště Croydon, 2. srpna 1938

Stála v předklonu a rovnala si punčochy, takže se do jejího zorného pole dostaly nejprve jeho boty: světle hnědé, vycíděné, drahé, ručně šité polobotky. Ty už někde viděla. Nad její hlavou zaznělo: „Ahoj, to mě těší, že vás tu potkávám. Georgie se narovnala a nasadila poloúsměv, který měla už tehdy v Ritzu. On se usmíval o něco vřeleji než tehdy, ale také o hodně strojeněji.

„Nohy už vás nebolí? „Tentokrát mi padají punčochy,“ řekla a zlobila se, že jí etiketa předepisuje oblékat si punčochy v takovém horku.

„Jedete na prázdniny?“ pokračoval v konverzaci.

„Ne, na služební cestu. „Aha,“ poznamenal a zadíval se na skupinku lidí mířících ven z haly k letadlu.

Aha, už zase aha.

Pro Georgii to ale bylo trochu moc náhod najednou. Začalo jí to docházet. Muž naproti ní ale nic neříkal, dál se usmíval a klouzal očima po letištní hale. Modlila se, aby to, na co myslela, nebyla pravda.

„Taky jsem tu služebně, mám se tu s někým potkat, jenže nevím, jak vypadá. Je to někdo od vás, někdo z Chroniclu, možná ho znáte: George Young. Takže je to pravda! Georgie natáhla ruku a podávala mu ji: „Georgina Youngová, přátelé mi říkají Georgie… Otevřel pusu v údivu, paže podávaná k pozdravu klesla.

„Aha,“ vzmohl se na své oblíbené citoslovce.

Je to opravdu všechno, co umí říct?

Nakonec zavřel pusu a vykoktal: „Myslel jsem… „Ano, ano, většina lidí si to myslí. Nejste první, a nebudete patrně ani poslední. Už jsem na to zvyklá. Stále na ni v údivu a nyní už i s trochou zklamání zíral. Znala to dobře: Většina mužů na Fleet Street si myslí, že ženy nejsou schopny být dobrými reportérkami, že by měla psát leda o módě nebo o celebritách. Georgie se narovnala v ramenou.

Má za sebou volontérství, dokázala, že si tohle místo zaslouží.

A teď s tím hodlá začít.

Její protějšek se konečně vzpamatoval a natáhl ruku k pozdravu: „Max Spender.“ Měl studené prsty a lehký stisk. Přes tvář mu přeběhl stín, jako by se na něco upamatoval.

„Nebyla jste to vy, kdo dělal rozhovor s Dianou Mosleyovou?“ V tváři měl spíš odpor než obdiv.

„Ano.“ Georgie byla tehdy nadšená, že může udělat rozhovor s lady Mosleyovou, manželkou nejpřednějšího britského fašisty. Věděla ovšem, že to vyvolá skandál u ostatních vydavatelů, kterým se tenhle kousek nepovedl, a že se bude povídat, že má nějaké tajné styky. „Měla jsem dobré kontakty,“ dodala, aby předešla další otázce.

Max Spender ale na ni dál hleděl s odporem a nedůvěrou.

Georgie musela sebrat veškerou výdrž, aby neuhnula pohledem.

„Takže budeme parťáci,“ uzavřel nakonec Max Spender a divže nedodal: Co se dá dělat? „Prý už jste v Berlíně byla, říkal mi šéf. A prý mluvíte německy. „Ano,“ kývla Georgie, „byla jsem tam ve třicátém šestém na olympiádě. Nebydlela jsem sice přímo v centru, ale trošku jsem si Berlín prošla. S mapou. Myslím, že se tam neztratíme. „Stejně asi budeme každý pracovat na vlastní pěst,“ pokrčil Max rameny a Georgie pochopila, že se kolegyni bude snažit jít z cesty, jak nejlépe to půjde. Prostě jí nedůvěřoval. Bezva začátek, pomyslela si.

„Co vaše němčina?“ zeptala se, protože ji to opravdu zajímalo.

Ztuhly mu rysy: „Jde to. „Aha, takže nic,“ vyhodnotila jeho odpověď s úšklebkem a těšilo ji, že mu mohla vrátit úder. Možná to bylo trochu nekolegiální a kruté, ale ženy se v tomhle povolání prostě musejí umět bránit.

Max to, zdá se, ocenil: Usmál se a připustil: „Celý minulý týden jsem si listoval v německé konverzaci, ale myslím, že umím jenom pozdravit a objednat si pivo. „Třeba vás to dovede dál, než si myslíte,“ utěšovala ho. „Moje němčina je už taky trochu zaprášená, ale umím nám k tomu pivu objednat i jídlo, takže se mě držte a nepojdete hlady. Georgie zachytila, jak Maxovy přísné rysy poněkud změkly.

„Nedáme si před odletem drink?“ navrhl.

„Jasně,“ přitakala radostně. Vlastně moc nepila, nikdy to nepotřebovala, ale pomyšlení, že poprvé v životě poletí letadlem, kovovou trubkou tisíce mil nad zemí, ji přece jen trochu rozechvívalo, takže se povzbuzující drink teď určitě hodil. Obrátila do sebe sklenku whisky na dva zátahy, kostky ledu jí zazvonily o zuby.

„Pomalu,“ klidnil ji Max. „Jste nervózní? Nemělo smysl zapírat. Jen ať si užije, že má zase chvíli navrch, myslela si Georgie, když přiznávala, že dosud nikdy neletěla.

Neposmíval se jí, ale jen radil: „Během startu a přistání myslete na něco jiného. Máte něco ke čtení? Přikývla.

„Dobře,“ pochválil ji. „A kdyby se vám udělalo špatně, pomyslete na piloty. Ti nervózní nejsou a kočírují celou tuhle železnou krabici. Tohle mi vždycky říkávala máma.“ Povzbudivě se na ni usmál, pak ale zase zabořil oči do skleničky.

„Díky, budu na to myslet,“ kývla Georgie.

Když však vyšli z haly na letištní plochu, zase se jí zmocnila tréma: Žaludek měla jako na vodě, na čele se jí perlil pot. Nedůvěřivě se podívala na tři vrtule, které jí připadaly příliš malé na to, aby celou tuhle obrovskou železnou nestvůru zvedly do vzduchu. Ostatní pasažéři ale vypadali pohodově a spokojeně a Georgie se musela vnitřně přesvědčovat, že přece každý den létají letadly tisíce lidí a většinou to přežijí. Když piloti nastartovali motory a letadlo rolovalo k ranveji, otevřela si knížku a snažila se zhluboka a pravidelně dýchat. Doufala, že na ní není vidět, jak je nervózní. Strčila do knížky nos. Byla to sbírka reportáží její oblíbené Marthy Gel hornové, The Trouble I’ve Seen. Nevzala si je s sebou úmyslně, aby provokovala Maxe Spendera, byla to jen náhoda. Teď ale knížku držela hrdě před sebou jako kotvu i jako prapor ženské emancipace.

Max četl ranní vydání Daily Expresu – Georgie sledovala, jak zvedá obočí nad článkem o anšlusu Rakouska. Nacisté tam v březnu vtrhli a prostě prohlásili, že tahle sousední zemička je nyní součástí Německa. Povzbuzeni tímto krokem se Němci žijící v českých Sudetech s o to větší rozhodností dožadovali toho, stát se také součástí velké německé říše. Jen nemnoho lidí na světě vyjádřilo protest – nejméně britští politici. Británie a Spojené státy navíc oficiálně odmítly přijímat další židovské uprchlíky.

Takže Berlín sliboval, že bude v tomhle letním parnu jako přetopený kotel. Pro většinu lidí v Anglii byl Hitler ovšem jen podivný prcek se směšným knírkem, který chodíval v krátkých rajtkách a řval do mikrofonu na tisíce svých příznivců a zbožňovatelů. Až zahraniční korespondenti začali informovat o Hitlerově bleskově stoupající hvězdě a jeho – zejména protižidovských – restrikcích a pomalu odhalovali nebezpečí, které představoval. Pro Georgii byl Hitler obojím: podivínem i hrozbou. Ve svých reportážích to bude muset dát nějak dohromady. Objektivně a profesionálně. Cítila v žaludku ten známý mix vzrušení a úzkosti: bude jednou z reportérek, která sděluje světu, co se děje v Německu. Nejde jen o to, že její jméno bude stát na předních stránkách novin – byť ji i tento pocit stále ještě povznášel –, jde o to, že její řádky možná někoho ovlivní, pohnou k zamyšlení. Tahle představa, že bude mít zodpovědnost za odhalování a zveřejňování pravdy, ji vzrušovala víc než co jiného. Ne, nebyla tak naivní, aby si myslela, že pohne světem, ale věřila svobodným médiím. Proto se přece chtěla stát reportérkou. A byla-li na světě země, která potřebovala svobodná média víc než cokoli jiného, pak to bylo Německo pod diktátem směšného malého muže s velkými vizemi.

Letadlo mělo mezipřistání v Paříži, aby doplnilo palivo, a pak zase pokračovalo cestou skrze mraky, které se jen občas protrhly, takže Georgie viděla nezřetelné cáry vodní plochy a pevniny. Nad pevninou její vzrušení zase zesílilo, tiskla nos ke studené okenní tabulce a sledovala pod sebou mozaiku zelených, hnědých a šedých ploch, občas ohraničených modrou barvou vodní hladiny. Letadlo klesalo, pod sebou zahlédla jakýsi pulzující rudý bod. Když klesli ještě níž, zjistila, že jsou to rudé vlajky s černou svastikou uprostřed, které v obrovské mase obklopovaly celé letiště a vlály ve větru. Byl to působivý, strhující pohled, to musela uznat, impozantní přivítání pro návštěvníky – ale také varování, jak věděla ze svého dřívějšího pobytu. Proti pískově žluté fasádě letištní budovy tvořily zástupy vlajek jakoby krvavý bouřný mrak. A ona právě vstupuje do oka hurikánu. Dobrovolně.

Letadlo přistálo, v palubním ampliónu se ozvalo skřípavou němčinou: „Dámy a pánové, děkujeme, že jste dnes letěli s Lufthansou, vítáme vás v hlavním městě velkého Německa, v Berlíně.“ A pak pilot ještě dodal, zřetelně a nahlas: „Heil Hitler.“

4

Berlínský kotel

Berlín, 2. srpna 1938

Georgie byla v Německu teprve podruhé, ale hned cítila ve vzduchu změnu atmosféry: Bylo tu dusno a horko politikou.

Když se ohlédla zpátky k letadlu, zjistila, že jeho svislá ocasní plocha byla celá pomalovaná obrovským hákovým křížem, a bylo jí dodatečně nepříjemné, že letěla letadlem, které bylo zároveň reklamou na partaj, která jí byla víc než podezřelá.

Malá skupinka pasažérů se blížila k letištní hale, která působila – přes nacistickou dekoraci – architektonicky zajímavě: elegantní štíhlé linie art deca, úzká okna vřezaná do béžové vápencové fasády a odrážející paprsky odpoledního slunce.

Personál v civilu se na příchozí široce usmíval a vítal je v Německu, přesto se Georgii zdálo, že vzduch je nabitý napětím a nedůvěrou. Uniformovaný celník jen beze slova natáhl ruku pro Georgiin pas a jeho pohled říkal: jste tu sice vítáni, cizinci, ale budeme vás sledovat. Podala mu ho s jistým vzdorem. Kdyby nevěděla, že to tak není, mohla by si myslet, že Německo už je ve válce.

Letiště Tempelhof se rozšiřovalo a renovovalo, všude stálo lešení a mezi pasažéry se prodírali dělníci, ale také příslušníci SA s červenými páskami a hákovými kříži na rukávech hnědých košilí a příslušníci SS v černých uniformách, se slídícíma očima pod černými čepicemi. Georgie zírala na to divadlo skoro s otevřenou pusou, zatímco Max vyhlížel řidiče, který je měl odvézt do města. Nikoho ale nespatřil, tak jen postával a nešikovně přešlapoval. Georgie mezitím obdivovala vnitřek haly, strop vznášející se v nedostižné výšce, béžové stěny, chromované desky pultů, personál v bezvadně nažehlených uniformách.

Cítila se míle daleko od svého londýnského všedního života, byla ve velkém, kosmopolitním světě.

„Dáme si kávu, než pro nás někdo přijde?“ navrhl Max.

Georgie nadšeně souhlasila. Kávu uměli na kontinentu, ve Francii, v Německu, vařit určitě lépe než v Anglii. Zamířili do malé letištní kavárničky. Barman kývl v očekávání na Maxe, ten ale uhnul pohledem a otočil se k Georgii: „Co si dáte?“

„Zwei Milchkaffee bitte,“ řekla barmanovi a sama se divila, jak snadno jí šla němčina ze rtů. Max vytáhl z kapsy balík říšských marek, ještě než stačila Georgie vůbec otevřít kabelku.

Mávla nad tím rukou. Balancovali na vysokých štíhlých barových stoličkách a vnímali, jak jim káva okamžitě oživuje smysly.

„A teď mi prozraďte, jak jste se dostala k téhle práci,“ zeptal se náhle Max.

„Každopádně ne tak, jak si myslíte,“ odsekla Georgie

„Tak jak tedy?“

Georgie se na něj tázavě podívala a snažila se ho odhadnout.

Nebudou spolu sice v Berlíně přicházet příliš často do styku, přesto však chtěla vědět, co je Max za člověka. Zlobilo ji, že na něj musí v jednom kuse měnit názor. Ráda tipovala lidi na první pohled – nakonec na tom záviselo její přežití v tomhle světě –, ale s Maxem Spenderem to nešlo. Arogantní mužský.

To ano, ale bylo v něm ještě něco jiného.

„Jasně, myslíte si,“ pronesla Georgie nahlas, „že jsem měla nějakou romanci se šéfem nebo s editorem a ten mě poslal sem, aby mu na to manželka nepřišla, anebo že mám bohatého tatínka, který má styky a vliv.“ Dívala se mu zpříma do očí.

Zahlédla drobné zachvění víček? Možná.

Max ale pokračoval ve škádlení, jestli to ovšem škádlení bylo: „Tak která z těch dvou možností?“

„A co když žádná?“

„Povídejte mi o tom.“

„Tak jo: vystudovala jsem angličtinu na univerzitě, pak jsem pracovala v lokálních novinách a vyšplhala se až do Chroniclu.

Pěkně odspoda.“

„Takže v Chroniclu jste začínala jako slečna, co vaří čaj a kávu?“ zašklebil se vlastnímu vtipu.

Georgie ale zůstala vážná. „A víte, že ano? Ani netušíte, kolik čaje musíte navařit, než si vás editor všimne.“

Maxovi konečně došlo, že se Georgie zlobí, a změnil tón: „Začínala jste u regionálních zpráv? Tam jste získala ostruhy?“

Georgie zaváhala. Samotnou ji překvapilo, jak nerada přiznává, kterými zákoutími se ubírala její kariéra, než se dostala do zahraniční redakce. „Začínala jsem u módy,“ vyslovila nakonec sebejistě, aby mu zabránila v dalších případných posměšcích.

Max chvíli mlčel, rovnal si v hlavě, co právě slyšel. „Takže vás poslali na olympiádu do Berlína, abyste psala o módě?“

„Jo,“ odpověděla Georgie klidně. Klidná reakce – to byla její deviza od chvíle, kdy před dvěma lety přišla do Chroniclu. Když jí někdo vručil manuskript, aby ho přepsala na stroji, a ještě dodal: „A hoď sebou“, odpovídala klidně, ale rozhodně, že je reportérka, a ne sekretářka. Byl to dobrý trénink. „My od módy jsme odhalili spoustu zajímavých příběhů, na které by sportovní novináři nikdy nepřišli,“ dodala. „Zvali nás na večírky, zaslechli jsme hromadu zajímavých klepů. Šampaňské teklo proudem a všem rozvazovalo jazyk. Nakonec si k nám chlapci ze zpravodajství chodili pro nejžhavější novinky.“ Na jednom takovém večírku také dostala kontakt na Dianu Mosleyovou ale tuhle informaci si nechala pro sebe.

Maxův výraz prozrazoval, že z Georgiiny zpovědi není nadšen: takže bude trčet v Berlíně s novinářkou, která dosud psala jen o kanýrech a dlouhých či krátkých sukních. No potěš...

Georgie byla ale ráda, že se to dozvěděl teď, ne až někdy později, až se to při nějaké – vždycky nevhodné – příležitosti dozví sám a odjinud. Přes různé ústrky, které tam zažila, Georgie Chronicle milovala. Byly to noviny pro lidi, plné nejrůznějších novinářských žánrů, od zpráv přes reportáže a fejetony. Součástí samozřejmě byly i stránky plné reklam na konzervované fazole, hořčici, sekačky na trávu a nechyběla spousta rad, jak pěstovat květák a péct nedělní bábovku. Chronicle ale také publikoval příběhy o emancipovaných ženách, nebál se kritizovat antisemity a názorově stál na straně humanity.

„Vím, že se toho musím ještě hodně učit,“ přerušila Georgie tíživé ticho, které po její zpovědi nastalo.

Max něco zabručel, pak ale vyskočil ze stoličky a rozběhl se za mužem s cedulí v ruce. Jejich řidič konečně dorazil.

Z letiště Tempelhof jeli nejprve na sever, pak se dostali přímo do centra, do bušícího srdce Berlína. Max si sedl dopředu a něco si vykládal s řidičem, který mluvil slušně anglicky. Georgie se krčila vzadu a byla ráda, že je na chvíli sama. Otevřela si okénko, nechala si ovívat tvář svěžím vánkem a v duchu srovnávala svůj dnešní dojem s tím, který měla v srpnu 1936, když Berlín hostil olympijské hry. Tehdy byl pohled na hlavní město opravdu pompézní: Ulice i nově vybudovaný stadion pro sto tisíc diváků byly plné nacistických symbolů a vlajek, které vlály jakoby na povel. Všechno bylo perfektní a dokonale zorganizované, svět sledoval na bombastický úvodní ceremoniál s hudbou Richarda Wagnera a stříbřitou vzducholoď Hindenburg, jež prolétala nad stadionem přesně ve chvíli, kdy Adolf Hitler jako antický césar vstupoval do své lóže.

Ani když Afroameričan Jesse Owens vyhrál čtyři zlaté medaile a otřásl tak vírou v nadřazenost árijské rasy, nedali se nacisté strhnout k nějakým urážkám, takže Georgie na vlastní uši slyšela, jak si zahraniční hosté v hotelu vykládají, že francouzští, britští a američtí politikové jsou možná přehnaně přísní ve své kritice nacistického režimu. Německo i samotný Berlín byla místa, kde se člověk cítil bezpečně. Nacistická propagandistická mašinérie triumfovala.

Obyčejní návštěvníci ovšem nevěděli, že židovští sportovci byli „přemluveni“ k tomu, aby se her neúčastnili, a lidé, kteří se zdráhali zdravit na ulici hitlerovským pozdravem, k tomu byli často násilím nuceni příslušníky pořádkových sil. K Georgii se takové historky donesly na různých večírcích, občas byly několika řádky dokonce zmíněny na stránkách novin, kde ale jinak převládalo nadšení z olympijské fikce, vytvořené ministrem propagandy Josephem Goebbelsem a armádou jeho novinářů.

Uplynuly dva roky a Berlín se změnil. Stále tu byl řád a pořádek, impozantní budovy, čisté linie ulic. Nacistický režim už ale nemusel nic skrývat, demonstroval svou rozhodnost na každém rohu. To Georgii napadlo, když zahnuli do nejprominentnější ulice, aleje Unter den Linden. Byla lemovaná desítkami bělostných sloupů, seřazených do čtyřstupů, na jejichž vrcholech se v odpoledním slunci skvěly pozlacené nacistické symboly a oslňovaly ji. Je to jako ve starém Římě, napadlo ji, a před očima jí vyvstaly ilustrace z učebnic dějepisu. Nebyl to příjemný pocit a raději si ho nechá pro sebe.

Řidič zaparkoval těsně vedle Braniborské brány, ikonické berlínské stavby se šesti mohutnými sloupy a slavnou sochou bohyně vítězství ve voze taženém čtyřspřežím, která byla nyní ještě přizdobena svastikou. Za Braniborskou bránou se rozprostírala Tiergarten, berlínský ekvivalent londýnského Hyde Parku. Ironie, pomyslela si Georgie, nahlas ale řekla: „Můj hotel je, myslím, kousek dál.“ Chronicle byl sice vůči svým zahraničním korespondentům finančně velkorysý, hotel Adlon, před nímž parkovali, by jí ale nezaplatil. Kromě toho neměla Georgie nejmenší chuť bydlet v téhle výkladní skříni nacistického Berlína.

„Myslím, že nám tu přichystali nějakou uvítací párty,“ odpověděl Max. „Řidič se zmiňoval.“

Georgie se cítila, jako by vcházela do královského paláce, když jí livrejovaný sluha otevíral dveře a salutoval. Ihned si připadala nevhodně oblečená ve své všední, nadto teď pomačkané sukni a blůze.

„Vítejte, madame,“ pozdravil ji sluha perfektní angličtinou.

Odpověděla německy. Hotelová hala byla jako mauzoleum luxusu: klenuté stropy s freskami v barokním stylu, vysoké perské koberce, pozlacené sochy, personál v livrejích, který tiše a nenápadně klouzal podél stěn, odněkud zezadu šumění vody ve fontáně.

Max šel za zvukem tlumeného hovoru. „Tady to je,“ pokynul hlavou ke skupince lidí v hotelovém baru.

„Aha, další ovce na porážku,“ zahřímal jim v ústrety starší muž a odváděl je k baru. „Co si dáte?“ Georgie chtěla jen vodu, Max studené německé pivo. V baru byli novináři z Anglie, Spojených států a Francie, mezi nimi i několik korespondentů z rozhlasových stanic. Hned se na nově příchozí vrhli: jste v Německu poprvé? Co se říká doma v Anglii? Bude válka?

Georgii se představilo několik mužů, ale pouštěla jejich jména jedním uchem tam a druhým ven. Potěšilo ji, že na okraji skupiny vidí i dvě ženy, aspoň se tu necítila tak sama. Ráda by je oslovila, zeptala se, jaké to je, dělat tenhle job jako žena, jak se jim tu daří, ale ženy se držely stranou, tak se je Georgie neodvážila rušit. Na to bude ještě času dost, utěšovala se.

Max se tu očividně cítil jako doma, zřejmě tu i pár lidí znal.

„Musím se ještě dnes sejít s nějakým Cliffem Suttonem ze své kanceláře. Je tady?“

Cliff, patrně nejdéle sloužící zahraniční korespondent, však na přivítacím večírku nebyl. Georgie zpozorovala, že se několik párů očí podívalo rozpačitě k zemi.

„Asi bude doma,“ ozval se zvučným hlasem Rod Faber z New York Times. „Dej mu čas do večera.“

Max zklamaně protáhl obličej, pochopil, co Rod Faber myslí: Cliff byl asi opilec, co po nocích vysedává v baru a přes den vyspává opici. Nebylo divu, že Londýn posílá do Berlína čerstvou sílu.

„A co můj kontakt, Paul Adamson? Ten přijde?“ zeptala se Georgie. Snad nebudou mít smůlu na opilce oba.

„Hmm, Paul je teď trochu mimo sebe,“ ozval se hlas za ní.

„Zamiloval se do německé herečky a jeho paní zrovna v Anglii čeká dítě. Myslím, že nejméně do porodu ho moc často neuvidíte.“ Muž domluvil a postavil prázdnou skleničku na barový pult. „Ale nic si z toho nedělejte, máte tu nás, my vám pomůžeme. Že jo, hoši?“ Z hloučku se ozvalo souhlasné mručení, několik rukou se skleničkami se zvedlo k přípitku. Georgie se chabě usmála a podívala se na Maxe, který krabatil čelo.

Georgie byla zvyklá postarat se o sebe i v cizím městě, prochodit ho pěšky s mapou v ruce – ale být úplně bez průvodce? To nebyl dobrý začátek. Neměla tu žádný kontakt. Kde ho má teď honem hledat? Muži a ženy kolem ní byli sice úslužní a milí, ale každý z nich se žene za svou vlastní story, a když ji získají, na Georgie zapomenou. Tak to v téhle branži chodí.

Georgie se rozhlédla kolem sebe: U stolků seděla smetánka Berlína a tiše popíjela kávu. Všechno tu bylo tak perfektní! Je to tak ale doopravdy? Vespod i uvnitř? Teď ji čeká reálný život, věděla, ne jen nějaké večírky a dýchánky. A psát bude muset o něčem jiném než o krajkách a výstřizích. Má nejvyšší čas vystřízlivět, nebo ji Berlín spolkne.

Postupem času se hosté začali vytrácet, každý si šel po svých.

I Max a Georgie se omluvili a odcházeli. Zamířili k hotelu Bristol, který byl vzdálený jen několik kroků. Georgie spěchala, nechtěla promarnit celý den, toužila se vydat na večerní toulku Berlínem. Šli vedle sebe mlčky, oba pohrouženi do svých myšlenek. Max ztratil hodně ze své sebejistoty a jenom se ploužil.

Georgie si nemohla pomoct, zvedla oči k monumentálním budovám, které lemovaly alej Unter den Linden. Na každém domě visela obrovská červená vlajka s hákovým křížem, připadalo jí to jako kulisa k nějakému divadelnímu představení. I před dvěma lety už přemýšlela, kolik žen je asi zaměstnáno v textilkách, které šijí tuhle výzdobu, zatímco muži vyrábějí zbraně. A kolik z těch žen věřilo téhle nacistické symbolice, věřilo Hitlerovi?

Stále ještě beze slova se blížili ke zdobnému vjezdu do hotelu Bristol. I zde samozřejmě vlály červené vlajky.

„Skočíme spolu na večeři, až si trochu odpočineme?“ zeptala se Georgie Maxe, když se zapisovali u recepce. Možná je – zaměstnance dvou konkurenčních médií – ubytovali v jednom hotelu proto, aby trochu spolupracovali. To nemůže nikdy škodit, pomyslela si Georgie, byť raději pracovala sama. Konečně, musí Maxovi trochu pomoct, když neumí německy.

Max ale zamumlal: „Vezmu si s sebou na pokoj něco z baru.

Nemám moc hlad, spíš půjdu brzo spát.“ Otočil se k ní zády a zamířil ke schodišti bez jediného dalšího slova. Jak chceš, pokrčila Georgie rameny a cítila na jedné straně úlevu, že bude po zbytek dne sama svou paní, na druhé straně byla trošku uražená. Takhle se k ní Max bude chovat celou dobu? To aby si na to rychle zvykla.