Obsah

al’Lan Mandragoran

PROLOG

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Slovníček

Copyright © 1990 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-242-8720-1

Tuto knihu věnuji Lucindě Culpinové, Alu Dempseymu, Tomu Dohertymu, Susan Englandové, Dicku Gallenovi, Cathy Groomsové, Marise Groomsové, Wilsonu a Janet Groomsovým, Johnu Jarroldovi, the Johnson City Boys (Mikeovi Lesliemu, Kennethu Lovelessovi, Jamesi D. Lundovi a Paulu R. Robinsonovi), Karlu Lundgrenovi, Williamu McDougalovi, the Montana Gang (Eldonu Carterovi, Rayi Grenfellovi, Kenu Millerovi, Rodu Mooreovi, Dicku Schmidtovi, Rayi Sessionsovi, Edu Wildeymu, Mikeovi Wildeymu a Shermanu Williamsovi), Charliemu Mooremu, Louise Cheves Popham Raoulové, Tedu a Sydney Rigneyovým, Bryanu a Sharon Webbovým a Heather Woodové.

Přispěchali mi na pomoc, když Bůh kráčel po vodě a skutečné oko světa pohlédlo na můj dům.

Robert Jordan

Charleston, Jižní Karolina

únor 1990

al’Lan Mandragoran

„Stát proti Stínu, dokud bude železo pevné a kámen tvrdý.“

Lan Mandragoran vstupuje do dění Kola času jako strážce Moirain Sedai. Stoický, odvážný a vždy věrný. Bojuje proti Stínu už od narození, byť jiným způsobem, než se od něj čekalo. Je totiž Dai Šan – diadémový rytíř, poslední pán Sedmivěží. Dědic trůnu malkierských králů. Jeho rodiče jej zavázali už v kolébce pomstít to, co není možné zachránit. Protože Malkier byl napaden hordami trolloků a zrazen temnými druhy. Dvacet nejlepších členů královské gardy dostalo za úkol dostat dítě do bezpečí. Přežilo jich jen pět, žádný nevyvázl bez zranění, ale malého Lana dostali do bezpečí. Postupně se z něj stal slovutný válečník, který se dvořil smrti v Morně. A právě tam by nakonec našel svůj konec v boji s příšerami Temného, pokud by jej Kolo nesvedlo dohromady s Moirain.

Jako její strážce se podílel na pátrání po Drakovi znovuzrozeném a mladému Randovi vštípil víc než jen základy boje s mečem. Možná právě díky Lanovi, který asi nejlépe na celém světě chápe tíhu povinností a očekávání, se dokázal Rand nerozklepat před amyrlininým stolcem a postavit se úkolům, které na něj čekají. Zároveň ovšem Lan nalezl ve Dvouříčí ještě něco. Něco, co by nikdy nečekal, že bude možné. Lásku k jisté mladé vědmě. Jeho vztah s Nyneivou bude bouřlivý a přinese mnoho zvratů. A nakonec to bude právě láska, která přivede al’Lana Mandragorana do poslední bitvy ještě nebezpečnějšího…

Daniel Henney as al’Lan Mandragoran, photo courtesy of Amazon Studios

PROLOG

Ve stínu

Muž, jenž si říkal Bors, tedy přinejmenším na tomto místě, ohrnoval nos nad tichým mumláním, které se linulo klenutou komnatou jako tiché štěbetání hus. Jeho úšklebek však schovávala černá hedvábná škraboška zakrývající jeho tvář, jako stovky dalších škrabošek zakrývaly stovky tváří v komnatě. Stovky černých škrabošek a stovky párů očí snažících se zahlédnout, co leží pod nimi.

Pokud by se člověk nedíval příliš pozorně, mohl to být ohromný sál v paláci. Byly tu mramorové krby, z klenutého stropu visely zlaté lustry, stěny byly ověšeny barevnými goblény a podlaha byla vyložena složitou mozaikou. Pokud se člověk nedíval příliš pozorně. Kupříkladu krby byly studené. Plameny tančily nad poleny tlustými jako mužská noha, ale nevydávaly žádné teplo. Stěny za goblény a strop vysoko nad lustry byly z neopracovaného kamene, který byl skoro černý. Nebyla tu žádná okna a pouze dvoje dveře na opačných stranách komnaty. Jako kdyby se někdo snažil vytvořit dojem palácového přijímacího sálu, ale nehodlal se namáhat s něčím víc než s nástinem architektury a několika drobnými detaily.

Kde komnata je, muž, jenž si říkal Bors, nevěděl, a tušil, že to nevědí ani ostatní. A vůbec se mu nelíbilo pomyšlení na to, kde by mohla být. Stačilo mu, že byl povolán. Pomyšlení na to se mu také nelíbilo, nicméně takové zavolání poslechl dokonce i on.

Posunul si plášť a byl vděčný, že ohně jsou tu studené, jinak by mu v černé vlně spadající až na zem bylo příliš horko. Celý oděv měl černý. Záhyby pláště zakrývaly to, jak se hrbí, aby zamaskoval svou výšku, a nedalo se ani poznat, je-li tlustý či hubený. Nebyl jediný z přítomných, kdo se halil do celých sáhů sukna.

Mlčky pozoroval své společníky. Větší část jeho života se vyznačovala trpělivostí. Vždy, pokud čekal a díval se dost dlouho, někdo udělal chybu. Většina z přítomných se mohla řídit stejnou filozofií. Dívali se a mlčky naslouchali těm, kdo museli promluvit nahlas. Někteří lidé prostě neunesli čekání ani mlčení a vyzradili, co věděli.

Mezi hosty kroužili sloužící, štíhlí, zlatovlasí mladí lidé, s úklonou a úsměvem zdvořile nabízející víno. Všichni byli mladí a měli na sobě těsné bílé kamaše a rozevláté bílé košile. Dívky i hoši se pohybovali se zneklidňujícím půvabem. Do jednoho vypadali jako zrcadlový obraz těch ostatních, chlapci byli švarní a dívky byly krasavice. Muž, jenž si říkal Bors, pochyboval, že by dokázal poznat jednoho od druhého, a to měl na obličeje oko a dobře si je pamatoval.

Usmívající se bíle oděná dívčina mu nabídla podnos se sklenicemi z křišťálového skla. Muž, jenž si říkal Bors, si jednu vzal, nicméně napít se nehodlal. Kdyby odmítl docela, mohlo by to vypadat, že je podezíravý – nebo něco horšího, a obojí by tady mohlo mít smrtelné následky – ale pití mohlo obsahovat cokoli. Někteří z jeho společníků by dozajista nic nenamítali, kdyby se počet jejich soků v boji o moc zmenšil, ať už by byl tím nešťastníkem kdokoli.

Muž, jenž si říkal Bors, se líně zahloubal nad tím, zda budou sloužící po tomto setkání odstraněni. Sloužící slyší všechno. Když se služebná narovnávala po úkloně, zachytil její pohled nad sladce se usmívajícími rty. Bezvýrazný pohled. Prázdný pohled. Pohled loutky. Pohled mrtvější než smrt.

Když půvabně odplula dál, muž, jenž si říkal Bors, se otřásl a zvedl číši ke rtům, než se zarazil. Nezamrazilo ho z toho, co provedli té dívce. Spíš to, že pokaždé, když si myslel, že u těch, jimž nyní slouží, odhalil nějakou slabost, zjistil, že ho předběhli a domnělou slabost odstranili s tak nemilosrdnou dokonalostí, až ho to udivovalo. A dělalo mu to starosti. Prvním pravidlem jeho života bylo, že vždycky hledal slabost, protože každá slabost je štěrbinou, do níž mohl proniknout, zapátrat a získat vliv. Jestli ale jeho současní páni, jeho páni pro tuto chvíli, nemají žádné slabosti…

Zamračil se pod škraboškou a jal se studovat své společníky. Aspoň zde bylo hodně slabých. Zrazovala je jejich nervozita, dokonce i ty, kdo měli dost rozumu, aby si dávali pozor na jazyk. To, jak se tento muž choval škrobeně, jak si tamta žena trhala za suknici.

Muž, jenž si říkal Bors, odhadoval, že dobrá čtvrtina z nich se kromě černých škrabošek s žádným dalším převlekem nenamáhala. Prozrazoval to jejich oděv. Žena stojící před zlatorudým závěsem a tiše rozmlouvající s člověkem – nedalo se rozeznat, jedná-li se o muže či o ženu zahalenou do šedého pláště s kapucí – si toto místo očividně vybrala kvůli tomu, jak barvy na goblénu zdůrazňovaly její róbu. Bezpochyby bylo hloupé přitahovat na sebe pozornost, protože její šarlatové šaty s hlubokým výstřihem, který odhaloval příliš velký kus pleti, a se sukní dost krátkou, aby byly vidět zlaté střevíčky, prozrazovaly, že pochází z Illianu, že je to bohatá žena, možná dokonce z urozeného rodu.

Opodál stála jiná žena, byla sama a obdivuhodně mlčela. Měla labutí šíji a lesklé černé vlnité vlasy, které jí spadaly až do pasu, držela se zády ke kamenné stěně a vše pozorně sledovala. Ta nebyla nervózní, byla klidná a vyrovnaná. Bylo to obdivuhodné, ale měděný odstín její pleti a smetanová róba ke krku – která ponechávala nezakryté pouze ruce, přiléhala k tělu a prosvítala jen natolik, že naznačovala vše, ale nevyjevovala nic – ji jasně označovaly za příslušnici jednoho z předních rodů Arad Domanu. A pokud se muž, jenž si říkal Bors, úplně nemýlil, na širokém zlatém náramku na jejím levém zápěstí byl dokonce rodový znak. Musel to být znak jejího vlastního rodu. Žádný urozenec z Domanu by se nesnížil natolik, aby nosil znak jiného rodu. To bylo horší než pouhý nerozum.

Kolem muže, jenž si říkal Bors, prošel jiný muž s vysokým límcem na nebesky modrém šajnarském plášti a štěrbinami ve škrabošce si Borse ostražitě přeměřil od hlavy až k patě. To, jak se nesl, naznačovalo, že se jedná o vojáka. To, jak držel ramena, to, jak se nikdy dlouho na nic nedíval, to, jak držel ruce, vždy připraven sáhnout po meči, to vše ho prozrazovalo. Šajnarec nevěnoval muži, jenž si říkal Bors, pozornost. Borsova ohnutá ramena a záda neznamenala žádnou hrozbu.

Když Šajnarec prošel, maje pravici zaťatou v pěst a už už hledající další nebezpečí, muž, jenž si říkal Bors, si odfrkl. Všechny si je dokázal přečíst, z jaké třídy pocházejí i z jaké země. Poznal kupce i válečníka, pána i kmána. Z Kandoru, z Cairhienu, ze Saldeie i z Ghealdanu. Byli tu příslušníci všech národů a skoro všech vrstev. Muž, jenž si říkal Bors, náhle znechuceně nakrčil nos. Byl tu dokonce i Cikán v jasně zelených nohavicích a jedovatě žlutém kabátci. Až přijde ten velký den, tak se bez těchhle obejdeme.

Ti převlečení si povětšinou nevedli lépe, byť se krčili a halili do plášťů. Muž, jenž si říkal Bors, zahlédl pod okrajem jednoho tmavého roucha stříbrem obité boty vznešeného tairenského pána a pod dalším záblesk ostruh se lví hlavou, jaké nosili pouze důstojníci andorské královniny gardy. Jakýsi štíhlý chlapík – štíhlý dokonce i v černém rouchu splývajícím až na zem a anonymním šedém plášti spíchnutém prostým stříbrným špendlíkem – se rozhlížel ze stínu velké kápě. Mohl to být kdokoliv, odkudkoliv… až na to, že měl mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky vytetovanou šesticípou hvězdu. Takže příslušník Mořského národa, a jeho levá ruka by divákovi prozradila i klan a rod. Muž, jenž si říkal Bors, se s tím ani nenamáhal.

Náhle přimhouřil oči. Upřel pohled na ženu zahalenou až po prsty do černého. Na pravé ruce měla zlatý prsten ve tvaru hada požírajícího vlastní ocas. Aes Sedai, či přinejmenším některá z žen, které v Tar Valonu Aes Sedai vycvičily. Nikdo jiný by takový prsten nenosil. Ať už to bylo jakkoliv, muže, jenž si říkal Bors, to nezajímalo. Odvrátil zrak dřív, než ho žena mohla přistihnout, jak se na ni dívá, a vzápětí zahlédl další ženu zahalenou od hlavy k patě v černém s hadím prstenem na ruce. Čarodějnice nedaly najevo, že by se snad znaly. V Bílé věži seděly jako pavouci uprostřed sítě, strkaly nos do cizích věcí, a jak ony tahaly za provázky, tak králové a královny tancovali. Ať jsou všechny odsouzeny k věčné smrti! Muž, jenž si říkal Bors, se přistihl, že skřípe zuby. Pokud bude nutné zmenšit počty – a to nutné bude, než přijde ten velký den – byli tu tací, kteří mu budou chybět ještě méně než Cikáni.

Ozval se zvon, jediný rozechvělý tón, který přicházel ze všech stran najednou a uťal ostatní zvuky jako nůž.

Vysoké dveře na protějším konci komnaty se rozlétly a do místnosti vstoupili dva trolloci v černých kroužkových košilích po kolena a ozdobených hroty. Všichni ucouvli. Dokonce i muž, jenž si říkal Bors.

Trolloci byli o hlavu a ramena vyšší než nejvyšší z přítomných mužů. Vznikli nechutným spojením člověka a zvířete a lidské tváře měli pokřivené a pozměněné. Jeden měl místo nosu a úst velký ostrý zoban a na hlavě peří místo vlasů. Ten druhý měl na nohou paznehty, obličej protažený do chlupatého čenichu a nad ušima rohy.

Trolloci si lidí nevšímali, obrátili se zpátky ke dveřím, přikrčili se a podlézavě se uklonili. Peří se tomu prvnímu zvedlo do tuhého hřebínku.

Mezi trolloky prošel myrddraal a oni padli na kolena. Myrddraal byl celý v černém a vedle něho vypadaly kroužkové košile trolloků i škrabošky lidí vesele. Jak myrddraal procházel s hadím půvabem komnatou, jeho odění viselo zcela nehybně, ani v nejmenším se nezavlnilo.

Muž, jenž si říkal Bors, ohrnoval rty, napůl pohrdlivě a napůl, jak si musel s hanbou připustit, strachem. Myrddraal neměl zahalený obličej. Tvář měl nezdravě bledou, lidskou, avšak bez očí, takže připomínala vaječnou skořápku, připomínala červa v hrobě.

Obracel hladkou bílou tvář a zdálo se, že si přítomné jednoho po druhém prohlíží. Řadami lidí proběhlo při tom bezokém pohledu zachvění. Jak se lidé ve škraboškách jeden po druhém snažili vmáčknout do davu a couvali, aby se vyhnuli jeho pohledu, myrddraalovy tenké bezkrevné rty se zvlnily, až to skoro připomínalo úsměv. Myrddraalův pohled způsobil, že se lidé rozestavili do půlkruhu čelem ke dveřím.

Muž, jenž si říkal Bors, polkl. Jednou přijde den, půlčlověče. Až se velký pán Temnoty vrátí, vybere si nové hrůzopány, a potom se ty budeš hrbit před nimi. Budeš se hrbit před lidmi. Přede mnou! Proč nic neříkáš? Přestaň na mě zírat a řekni něco!

„Váš pán přichází.“ Myrddraal měl chraplavý hlas znějící, jako když se drolí suchá hadí kůže. „Na zem, červi! Padněte na tváře, jinak vás jeho záře oslepí a sežehne!“

Muž, jenž si říkal Bors, dostal vztek, rozzuřil ho tón stejně jako slova, ale pak se vzduch nad půlčlověkem zachvěl a jemu konečně došel význam myrddraalových slov. To není možné! To nemůže…! Trolloci už leželi na břiše a svíjeli se, jako by se chtěli zavrtat do podlahy.

Aniž by čekal, zda se ostatní pohnou, muž, jenž si říkal Bors, padl na tvář a zachrčel, protože se uhodil o kámen. Ze rtů mu splynula slova, kouzelná ochrana proti nebezpečí – bylo to kouzlo, i když to proti tomu, čeho se obával, bylo jenom jako ono pověstné stéblo slámy – a on zaslechl, jak stovka dalších hlasů, zadýchaných strachem, pronáší do podlahy stejná slova.

„Velký pán Temnoty je mým pánem a já mu budu z celého srdce sloužit až do posledního záchvěvu své duše.“ V koutku mysli mu brebentil vyplašený hlásek. Temný a všichni Zaprodanci jsou upoutáni… Muž, jenž si říkal Bors, se otřásl a přinutil hlásek zmlknout. Už dávno ho přestal poslouchat. „Hle, můj pán je pánem smrti. Nepožádám ničehož a sloužiti mu budu pro den jeho příchodu, a přesto sloužím s jistou nadějí na věčný život.“ … upoutáni v Šajol Ghúlu, upoutáni Stvořitelem v okamžiku stvoření. Ne, já teď sloužím jinému pánu. „Věrní budou obdařeni zeměmi, pozvednuti nad nevěřící, pozvednuti nad trůny, a přesto poníženě sloužím pro den jeho návratu.“ Ruka Stvořitele kéž nám všem poskytne útočiště a Světlo nás ochraňuj před Stínem. Ne, ne! Jiný pán. „Den návratu se rychle blíží. Rychle přijde velký pán Temnoty, aby nás vedl a vládl světu na věky věkův.“

Muž, jenž si říkal Bors, s funěním dokončil vyznání víry. Lapal po dechu, jako by uběhl deset mil. Namáhavé supění všude kolem mu prozradilo, že není sám.

„Povstaňte. Vy všichni, povstaňte.“

Medový hlas ho překvapil. Nikdo z jeho společníků ležících na břiše s maskovaným obličejem vtisknutým do mozaiky by určitě nepromluvil, nicméně tohle nebyl hlas, který by čekal od… Opatrně pozvedl hlavu a jedním očkem se podíval.

Ve vzduchu nad myrddraalem se vznášela mužská postava a lem jejího krvavě rudého roucha visel asi píď nad půlčlověkovou hlavou. Muž měl také škrabošku v barvě krve. Zjevil by se jim velký pán Temnoty jako člověk? A navíc v masce? A přesto se myrddraal, v jehož pohledu se zračil děs, třásl a téměř zhroutil, když na něj dopadl stín té krvavé postavy. Muž, jenž si říkal Bors, se v duchu chytil odpovědi, kterou dokázal přijmout, aniž by mu z toho praskla hlava. Snad jeden ze Zaprodanců.

Ta myšlenka byla jen o málo méně děsivá. Jestliže je některý ze Zaprodanců volný, znamená to, že den Temného návratu musí být blízko. Zaprodanci, třináct z nejmocnějších lidí, kteří kdy vládli jedinou silou, ve věku plném mocných lidí ovládajících sílu, byli zavřeni v Šajol Ghúlu spolu s Temným. Zavřel je tam, aby se nedostali do světa lidí, Drak se stovkou rytířů. A zpětná reakce, která při tomto počinu vznikla, pošpinila mužskou polovinu pravého zdroje, takže všichni muži Aes Sedai, muži prokletí ovládáním síly, zešíleli a rozbili svět, zničili ho, jako když se hliněná mísa roztříští o kámen, a než zemřeli, zakončili věk pověstí, kdy sami shnili zaživa. Vhodná smrt pro Aes Sedai, podle jeho názoru. Až příliš dobrá. Muž, jenž si říkal Bors, litoval pouze toho, že ženy zůstaly ušetřeny.

Pomalu, s námahou, se uklidnil, potlačil paniku a držel ji na uzdě, byť se strach snažil proniknout na povrch. Nic lepšího stejně dělat nemohl. Nikdo z těch, kdo leželi na zemi, se nezvedal a jen několik se odvážilo pozvednout hlavu.

„Povstaňte.“ Tentokrát se v hlase postavy v rudé škrabošce ozval ostrý tón. Postava pokynula oběma rukama. „Vstaňte!“

Muž, jenž si říkal Bors, se začal neohrabaně škrábat na nohy, ale v půli cesty do stoje zaváhal. Ty ruce byly strašlivě popálené, zjizvené a protkané zčernalými prasklinami a obnažené maso v nich bylo stejně rudé jako šaty, co měl muž na sobě. Objevil by se snad Temný v takovém stavu? Nebo dokonce jeden ze Zaprodanců? Štěrbiny pro oči v krvavě rudé škrabošce se pomalu obrátily k němu a on se spěšně postavil. Měl dojem, že z toho pohledu cítí žár plápolající hranice.

Ostatní plnili rozkaz se stejně pramalým půvabem a stejně velkým strachem. Když už všichni stáli, vznášející se postava promluvila.

„Znají mne pod různými jmény, ale to, pod nímž mne budete znát vy, je Ba’alzamon.“

Muž, jenž si říkal Bors, zaťal zuby, aby mu nezačaly cvakat. Ba’alzamon. V jazyce trolloků to znamenalo Srdce temnoty, a dokonce i nevěřící věděli, že je to trollocké jméno pro velkého pána Temnoty. Toho, jehož jméno nesmí být vysloveno. Ne pravé jméno, Šej’tan, nicméně i toto bylo stále zapovězeno. Pro ty, kdož se zde shromáždili, i pro další jim podobné, znamenalo vyslovit jedno či druhé lidskými ústy rouhání. Muži, jenž si říkal Bors, hvízdal vzduch v nose a kolem sebe slyšel, jak i ostatní lapají pod škraboškami po dechu. Sloužící byli pryč, trolloci také, i když je neviděl odcházet.

„Místo, kde stojíte, leží ve stínu Šajol Ghúlu.“ Při tomto oznámení nejeden z přítomných zaúpěl. Muž, jenž si říkal Bors, si nebyl jistý, zda nebyl jedním z nich. Když Ba’alzamon doširoka rozpřahoval paže, v jeho hlase se ozval náznak, inu, skoro by se dalo říct výsměch. „Nebojte se, neboť den, kdy váš pán vstoupí do světa, je blízko. Den návratu je na dosah. Copak vám to neprozradila pouhá moje přítomnost na tomto místě, kdy mne můžete vidět, vy, hrstka vyvolených mezi svými bratry a sestrami? Kolo času bude brzy zničeno. Velký had brzy zahyne a silou této smrti, smrti samotného času, váš pán přetvoří svět k obrazu svému pro tento věk a pro všechny věky příští. A ti, kdož mi věrně a odhodlaně slouží, budou sedět u mých nohou nad hvězdami na obloze a navěky povládnou světu lidí. Tak jsem to přislíbil, a tak tomu bude navěky. Vy budete žít a vládnout věčně.“

Řadami posluchačů proběhla vlna očekávání a někteří s pozvednutými zraky plnými nadšení dokonce o krok postoupili k oné vznášející se karmínové postavě. Dokonce i muž, jenž si říkal Bors, cítil, jak ho ten slib přitahuje, slib, kvůli němuž již stokrát odvrhl svou duši.

„Den návratu se blíží,“ pokračoval Ba’alzamon. „Ale je třeba ještě mnoho vykonat. Mnoho.“

Vzduch po Ba’alzamonově levici se zachvěl a zhoustl a náhle o kousek níž, než se vznášel Ba’alzamon, visela postava mladého muže. Muž, jenž si říkal Bors, se nemohl rozhodnout, zda je to živá bytost či nikoliv. Podle oděvu to byl vesnický chasník, v očích mu hořely poťouchlé plamínky a na rtech mu spočíval náznak úsměvu, jako by vzpomínal na nějaké šibalství, či jej očekával. Jeho pleť vypadala teple, ale hrudník se mu nezvedal a ani nezamrkal.

Vzduch po Ba’alzamonově pravici se znovu zachvěl jakoby žárem a kousek pod ním visel druhý vesnický jinoch. Mládenec s kudrnatými vlasy a mohutnými svaly, jaké mívají kováři. A bylo na něm cosi zvláštního – po boku mu visela bojová sekera, velká ocelová půlměsíčitá čepel vyvážená silným hrotem. Muž, jenž si říkal Bors, se náhle předklonil, protože ho zaujala další, větší zvláštnost. Ten hoch měl žluté oči.

Potřetí se vzduch zhmotnil do podoby mladého muže, tentokrát přímo pod Ba’alzamonem, skoro u jeho nohou. Vysoký jinoch s očima chvíli šedýma, chvíli, když na ně dopadlo světlo, modrýma, a narezlými vlasy. Opět vesničan nebo sedlák. Muž, jenž si říkal Bors, zalapal po dechu. Další věc, která nebyla obvyklá, i když si říkal, proč by tady vlastně měl čekat něco obvyklého. Chlapci visel u pasu meč s bronzovou volavkou na pochvě a další byly zasazené do dlouhého obouručního jílce. Vesnický kluk s mečem se znamením volavky? Nemožné! Co to má znamenat? A mladík se žlutýma očima. Všiml si, že se myrddraal při pohledu na postavy chvěje, a pokud se muž, jenž si říkal Bors, úplně nepřepočítal, nechvěl se půlčlověk bázní, nýbrž nenávistí.

Na komnatu padlo dokonalé ticho, které Ba’alzamon nechal ještě trochu prohloubit, než opět promluvil. „Existuje člověk, který nyní chodí po světě, ten, který byl a bude, ale zatím ještě není, Drakem.“

Posluchači začali překvapeně mumlat.

„Drak Znovuzrozený! Máme ho zabít, velký pane?“ To byl onen Šajnarec, dychtivě zatínající pěst v místě, kde by mu visel meč.

„Možná,“ odtušil klidně Ba’alzamon. „A možná ne. Možná by se dal využít pro mou věc. Dříve či později k tomu dojde, buď v tomto věku, nebo v jiném.“

Muž, jenž si říkal Bors, zamrkal. V tomto věku, nebo v jiném? Myslel jsem, že den návratu je blízko. Proč by mi mělo záležet na tom, co se stane v jiném věku, jestli zestárnu a zemřu při čekání v tomto věku? Ale Ba’alzamon už mluvil dál.

„Ve vzoru se již tvoří ohyb, jeden z mnoha bodů, kde je možné toho, jenž se stane Drakem, přimět, aby sloužil mně. Musí mi sloužit! Lépe mi však poslouží živý než mrtvý, ale ať již živý či mrtvý, musí sloužit mně, a to taky bude! Tyto tři muže si musíte zapamatovat, protože každý z nich je vláknem ve vzoru, který hodlám tkát já, a je vaším úkolem zajistit, že vzor bude vypadat tak, jak já nařídím. Prohlédněte si je pozorně, abyste je poznali.“

Rozhostilo se dokonalé ticho. Muž, jenž si říkal Bors, neklidně přešlápl a všiml si, že ostatní dělají totéž. Všichni až na tu ženskou z Illianu, uvědomil si. Ta měla ruce zkřížené na ňadrech, jako by chtěla zakrýt křivky, které odkrývala, a dychtivě kývala hlavou, jako by někdo stál těsně před ní. Občas se zdálo, že odpovídá, ale muž, jenž si říkal Bors, neslyšel ani slovo. Náhle se žena zaklonila dozadu, třásla se a zvedla se na špičky. Muži, jenž si říkal Bors, nebylo jasné, jak to, že neupadne na záda, pokud ji nedrželo něco neviditelného. Pak se stejně náhle zase postavila a znovu přikývla, uklonila se a přitom se pořád třásla. Ještě se pořádně nenarovnala, a další žena s prstenem s Velikým hadem sebou trhla a začala kývat hlavou.

Takže každý z nás slyší vlastní příkazy a neslyší jiné. Muž, jenž si říkal Bors, si pro sebe polekaně mumlal. Kdyby tak věděl, jaké příkazy dostává alespoň jeden z ostatních, mohl by tuto znalost využít pro sebe, ale takhle… Netrpělivě čekal, až přijde řada na něj, a zapomněl se natolik, že se úplně narovnal.

Jeden po druhém dostávali přítomní své rozkazy. Každý byl sice obklopen stěnou ticha, přesto poskytoval mučivé náznaky, jenom kdyby je muž, jenž si říkal Bors, dokázal přečíst. Muž z Atha’an Miere, z Mořského národa, sice kýval hlavou, ale bylo zřejmé, že váhá. Šajnarec, z jehož postoje vyzařoval zmatek, se mlčky podrobil. Druhá žena z Tar Valonu sebou trhla, jako by se lekla, a šedě zahalená postava, jejíž pohlaví nedokázal muž, jenž si říkal Bors, rozpoznat, zavrtěla hlavou, poté padla na kolena a začala důrazně kývat. Někteří se třásli stejnou křečí jako ona žena z Illianu, jako by je samotná bolest zvedla až na špičky.

„Borsi.“

Když mu zorné pole zaplnila červená škraboška, muž, jenž si říkal Bors, sebou trhl. Pořád ještě viděl komnatu, pořád viděl vznášejícího se Ba’alzamona a tři postavy před ním, ale zároveň jediné, co viděl, byl obličej zahalený rudou. Byl celý omámený a měl pocit, jako by mu pukala lebka a někdo mu vytlačoval oči z hlavy. Na chvíli měl dojem, že štěrbinami ve škrabošce vidí plameny.

„Jsi věrný… Borsi?“

Náznak posměchu při vyslovení jeho jména ho zamrazil. „Jsem věrný, velký pane. Před tebou přece nedokážu nic skrýt.“ Jsem věrný! Přísahám!

„Ne, to nedokážeš.“

Jistota v Ba’alzamonově hlase způsobila, že muži, jenž si říkal Bors, vyschlo v ústech, ale přinutil se promluvit. „Přikazuj, velký pane, a já uposlechnu.“

„Tak za prvé, vrátíš se do Tarabonu a budeš pokračovat ve své poctivé práci. Vlastně ti přikazuji, abys zdvojnásobil své úsilí.“

Muž, jenž si říkal Bors, se na Ba’alzamona popleteně podíval, ale ohně za škraboškou opět vzplály a on využil úklony, aby od nich mohl odtrhnout pohled. „Jak přikazuješ, velký pane, tak se stane.“

„Za druhé, budeš dávat pozor, zda nespatříš ony tři mladé muže, a necháš pátrat i své stoupence. Měj se však na pozoru – jsou nebezpeční.“

Muž, jenž si říkal Bors, se ohlédl na postavy vznášející se před Ba’alzamonem. Jak to dělám? Vidím je, ale nevidím nic kromě jeho obličeje. Měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Pod tenkými rukavicemi měl zpocené dlaně a košile se mu lepila na záda. „Nebezpeční, velký pane? Kluci ze statku? Je jeden z nich…“

„Meč je nebezpečný člověku u hrotu, ne člověku u jílce. Pokud ten člověk, který meč drží, není hlupák, nebo není neopatrný či nezkušený, v kterémžto případě je dvakrát nebezpečnější sobě než komukoliv jinému. Je dost, že jsem ti je ukázal. To stačí, abys mě poslechl.“

„Jak přikazuješ, velký pane, tak se stane.“

„Za třetí, a to se týká těch, kdož přistáli u Tomovy Hlavy, a Domanců. O těch nebudeš mluvit s nikým. Až se vrátíš do Tarabonu…“

Muž, jenž si říkal Bors, si uvědomil, že má otevřená ústa. Ty příkazy nedávaly smysl. Kdybych tak věděl, co bylo řečeno ostatním, možná bych si to dokázal poskládat.

Náhle měl pocit, jako by mu spánky stiskla obrovská ruka, cítil, jak je zvedán ze země, a svět se rozletěl na tisíce hvězdiček, kdy se každý záblesk světla změnil v obraz, který mu plynul hlavou, či se otáčel a zmenšoval, jak odplouval do dáli, než ho stačil pořádně zachytit. Kolem se neuvěřitelnou oblohou hnala pruhovaná mračna, červená, žlutá a černá, jako by je poháněl nejmocnější vítr, jaký kdy svět viděl. Do temnoty ustupovala, až úplně zmizela stejně rychle, jako se objevila, žena – dívka? – oblečená v bílém. Do oka mu hleděl krkavec, který ho znal, a zmizel. Ozbrojený muž v pomalované a okřídlené přilbici ve tvaru jakéhosi obludného jedovatého hmyzu pozvedl meč a bodl stranou, někam mimo dohled. Z daleka se přihnal roh, zakřivený zlatý roh. Jak prolétal kolem, vydal jediný zvučný tón, jenž pronikal až do hloubi duše. V poslední chvíli se v záblesku změnil na oslepující kruh zlatého světla, které ho minulo a jeho zamrazilo, jak by to snad nedokázala způsobit ani smrt. Ze stínu mimo dohled vyskočil vlk a rozerval mu hrdlo. Nemohl ani zařvat. Muka pokračovala a zcela ho zahltila. Málem si ani nevzpomínal, kdo vlastně je nebo kým byl. Z nebe pršel oheň a spadly z něj hvězdy i měsíc. Řeky se naplnily krví a mrtví povstali z hrobů. Země se rozpoltila a z ní se vyřinula rozteklá láva…

Muž, jenž si říkal Bors, si uvědomil, že se krčí a ostatní v komnatě ho povětšinou pozorují. Všude bylo ticho. Ať se podíval, kam chtěl, nahoru, dolů či kterýmkoliv směrem kolem sebe, maskovaná Ba’alzamonova tvář zcela vyplňovala jeho zorné pole. Obrazy, které mu proplouvaly myslí, se ztrácely. Byl si jist, že většina obrazů mu již zmizela z paměti. Váhavě se narovnal. Ba’alzamon byl stále před ním.

„Velký pane, co…?“

„Některé rozkazy jsou natolik důležité, že je nesmějí znát ani ti, kdož je mají vykonat.“

Když se muž, jenž si říkal Bors, narovnal, byl opět sám v tichu. Další, vznešený pán z Tearu, kýval a ukláněl se někomu, koho nikdo jiný neviděl. Muž, jenž si říkal Bors, si položil roztřesenou ruku na čelo a snažil se rozpomenout na cosi, co mu prolétlo myslí, i když si nebyl zase tak docela jist, že si na to vůbec chce vzpomenout. Poslední útržek vzpomínky se zatřepetal a zmizel, a on náhle nevěděl, nač že si to vůbec chce vzpomenout. Vím, že tam něco bylo, ale co? Něco tam bylo! Nebo ne? Zamnul si ruce a uvědomil si, že má zpocené dlaně. Ošklíbl se a obrátil pozornost na tři postavy visící ve vzduchu před vznášejícím se Ba’alzamonem.

Svalnatý kudrnatý mládenec. Sedlák s mečem. A chasník s poťouchlým výrazem ve tváři. Muž, jenž si říkal Bors, si je v duchu pro sebe pojmenoval Kovář, Šermíř a Šprýmař. Jaké je jejich místo ve skládačce? Musí být důležití, jinak by z nich Ba’alzamon neučinil středobod dnešního shromáždění. Ale podle samotných rozkazů mohli každou chvíli zemřít, a muž, jenž si říkal Bors, musel hloubat nad tím, zda i ostatní dostali ohledně trojice stejně smrtící rozkazy. Jak jsou vlastně důležití? Modré oči mohou znamenat urozenou krev z Andoru – což ale vzhledem k takovému oblečení není příliš pravděpodobné – a ani v Hraničních státech nebyly světlé oči výjimkou, stejně jako v Tearu, a to už se samozřejmě nezmiňujeme o Ghealdanu… Ne, tudy cesta nevede. Ale žluté oči? Kdo jsou? Co jsou zač?

Muž, jenž si říkal Bors, sebou trhl, když se kdosi dotkl jeho rukávu, a ohlédl se. Zjistil, že hledí na jednoho z bíle oděných sloužících, na mladého muže, který tu stál vedle něj. Ostatní už se také vrátili, vlastně jich tu bylo víc než předtím, jeden pro každého se škraboškou. Muž, jenž si říkal Bors, zamrkal. Ba’alzamon byl pryč. Myrddraal byl také pryč. A tam, kde bývaly dveře, zůstal jenom drsný kámen. Ale ty tři postavy tu stále visely. Muž, jenž si říkal Bors, měl dojem, že shlížejí přímo na něj.

„Budeš-li chtít, pane Borsi, ukážu ti tvůj pokoj.“

Muž, jenž si říkal Bors, se vyhnul pohledu do těch mrtvých očí, ještě jednou se ohlédl na trojici postav ve vzduchu a následoval sloužícího. Neklidně přemítal, jak ten mládenec věděl, které jméno má použít. Teprve až se za ním zavřely podivné vyřezávané dveře a on za sloužícím ušel tucet kroků, uvědomil si, že je na chodbě se sloužícím zcela sám. Podezíravě svraštil pod škraboškou obočí, ale než mohl otevřít ústa, sloužící promluvil.

„Ostatní také odvádějí do jejich pokojů, můj pane. Prosím, můj pane? Čas se krátí a náš pán je netrpělivý.“

Muž, jenž si říkal Bors, zaskřípal zuby, jak z nedostatku informací, tak kvůli náznaku, že jsou si se sloužícím rovni, nicméně ho mlčky následoval. Jenom hlupák se chvástá před sloužícím, ba hůř, když si vzpomněl na jeho oči, nebyl si jist, zda by to bylo vůbec k něčemu dobré. A jak věděl, nač se chceš zeptat? Sloužící se usmál.

Muž, jenž si říkal Bors, se vůbec necítil příjemně, dokud se nevrátil do pokoje, kde čekal při svém příchodu, a ani pak se necítil nejlépe. Ani to, že pečeti na jeho sedlových brašnách zůstaly nedotčeny, ho příliš neuklidnilo.

Sloužící zůstal stát na chodbě, do pokoje vůbec nevstoupil. „Můžeš se převléknout, můj pane. Nikdo tě neuvidí odtud odcházet, ani přicházet na místo, kam máš namířeno, ale bylo by asi lepší, kdybys tam dorazil ve vhodném oděvu. Někdo se brzy dostaví, aby ti ukázal cestu.“

Dveře se zavřely, aniž by se jich dotkla nějaká viditelná ruka.

Muž, který si říkal Bors, se proti své vůli otřásl. Spěšně rozlomil pečeti a rozepjal přezky na sedlových brašnách, odkud vytáhl svůj obvyklý plášť. V koutku duše se slabý hlásek tichounce ptal, zda přislíbená moc, dokonce nesmrtelnost, stojí za takové setkání, ale on ho okamžitě umlčel smíchem. Za takovou moc bych chválil velkého pána Temnoty i pod Kupolí pravdy. Vzpomněl si na rozkazy, které mu dal Ba’alzamon, a přejel prstem zlaté slunce a červenou pastýřskou hůl pod ním, obojí vyšité na prsou bílého pláště, symboly jeho úřadu ve světě lidí, a skoro se rozesmál. V Tarabonu a na Almothské pláni bylo zapotřebí cosi vykonat, cosi velkého.

Kapitola 1

Plamen Tar Valonu

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají po sobě vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývali třetím, ve věku, který má teprve nastat, ve věku dávno minulém, se v Dhúmských horách zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola nemá začátek ani konec. Ale toto byl nějaký začátek.

Vítr, zrozený mezi černými vrcholky ostrými jako nože, kde se ve vysoko položených průsmycích toulá smrt, jež je přesto skrytá před tvory, kteří jsou ještě nebezpečnější, vál k jihu přes prales Velké Morny, přes prales pošpiněný a pokřivený dotykem Temného. Než vítr překročil neviditelnou čáru, kterou lidé zovou hranicí Šajnaru, kde jsou stromy hustě obsypané květy, vytratil se z něj již odporně nasládlý puch hniloby. Teď už by mělo být léto, ale jaro se velice opozdilo a země se to honem snažila dohnat. Na každém keři se ježily světle zelené lístky a na konečcích všech větví se rudě nalévaly pupeny. Vítr rozvlnil políčka připomínající zelená jezírka s hustě rostoucím obilím, které se téměř viditelně tlačilo vzhůru.

Než vítr dorazil ke kamennými hradbami obehnanému městu Fal Dara na kopcích a prohnal se kolem věže hradu stojícího uprostřed města, věže, na jejímž vrcholku jako by tančili dva muži, pach smrti byl již téměř pryč. Fal Dara s pevnými a vysokánskými hradbami jak kolem tvrze, tak kolem města, nebyla nikdy dobyta, nebyla nikdy zrazena. Vítr zakvílel nad šindelovými střechami a mezi vysokými kamennými komíny a ještě vyššími věžemi a jeho sténání znělo jako pohřební píseň.

Rand al’Thor byl svlečený do pasu, a když se ho vítr dotkl studenými prsty, zachvěl se a pevněji sevřel jílec cvičného meče. Pod žhavými slunečními paprsky měl hruď zalitou potem a zvlněné narezlé vlasy se mu lepily k hlavě. Když v závanu větru zachytil slabý zápach, nakrčil nos, i když si pach nespojil s obrazem čerstvě otevřeného hrobu, který se mu mihl hlavou. Zápach ani obraz hrobu si příliš neuvědomoval. Snažil se mít hlavu prázdnou, jenomže druhý muž, jenž s ním trávil čas na vrcholku věže, se mu do té prázdnoty pořád pletl. Vrcholek věže měl deset kroků napříč a obklopovalo ho cimbuří sahající člověku po prsa. Bylo tu dost místa, tedy pokud tu s vámi nepobýval strážce.

Ač byl ještě mladý, byl Rand vyšší než většina mužů, avšak Lan byl stejně vysoký jako on a mnohem svalnatější, třebaže neměl tak široká ramena. Úzká čelenka ze spletené kůže strážci přidržovala dlouhé vlasy, aby mu nepadaly do obličeje, který jako by byl samá plocha a hrana, byl zcela bez vrásek a ze lži ho usvědčovaly jen lehce prokvetlé spánky. Přes teplo i tělesnou námahu byl strážce jen trochu zpocený. Rand zapátral v jeho ledově modrých očích a hledal nějaký náznak toho, co druhý muž zamýšlí. Lan zřejmě nikdy ani nemrkl, a když plavně přecházel z jedné figury do druhé, cvičný meč se v jeho rukou pohyboval jistě a ladně.

Cvičnou čepel tvořil svazek tenkých, volně svázaných holí. Pokaždé, když do něčeho udeřila, ozvalo se hlasité klepnutí a na kůži zanechávala pořádné podlitiny. Rand to věděl až příliš dobře. Na žebrech ho štípaly tři tenké rudé šrámy a další ho pálil na rameni. Dalo mu obrovskou práci, aby nebyl označen víc. Lan neměl jediný škrábaneček.

Jak se to naučil, vytvořil si Rand v duchu jediný plamen a soustředil se na něj, snažil se do něj přiložit veškeré city a dojmy i vášně, snažil se vytvořit v sobě prázdnotu, kdy i myšlenky stojí mimo ni. Prázdnota přišla. Jak bylo v poslední době spíše pravidlem, prázdnota nebyla dokonalá. Plamen stále zůstával, alespoň pocit světla, které se v tichu vlnilo. Ale stačilo to, i když jen tak tak. Rozlil se v něm chladivý klid prázdnoty a on se spojil s cvičným mečem, s hladkým kamenem vůkol, dokonce i s Lanem. Vše splynulo v jedno a on se bez přemýšlení pohyboval v rytmu, kdy se krok za krokem, pohyb za pohybem, srovnával se strážcem.

Znovu se zvedl vítr a z města přinesl zvuk zvonů. Někdo pořád ještě oslavuje, že přišlo jaro. Tato myšlenka z vnějšku se na vlnách světla zatřepetala, narušila prázdnotu a strážce, jako by dokázal číst Randovy myšlenky, zatočil cvičným mečem v rukou.

Dlouhou minutu plnil vrcholek věže rychlý klapot svázaných holí. Rand se ani nesnažil druhého muže zasáhnout. Dokázal pouze zadržovat jeho údery. Odrážel Lanovy rány v poslední možné chvíli a byl nucen ustupovat. Lanův výraz se vůbec nezměnil. Náhle strážce změnil máchnutí uprostřed pohybu v bodnutí. Randa to překvapilo, ustoupil a už se šklíbil nad úderem, o němž věděl, že ho tentokrát zastavit nedokáže.

Nad věží zavyl vítr… a uchopil ho. Bylo to, jako by se vítr kolem něj náhle změnil v rosol a obalil ho jako zámotek. Postrčil ho dopředu. Čas i pohyb se zpomalily. Rand jenom zděšeně přihlížel, jak mu Lanův cvičný meč míří na hruď. Náraz nemohlo nic zpomalit ani změkčit. Žebra mu zaskřípala, jako by mu do nich udeřilo kladivo. Zachrčel, ale vítr mu stále nedovolil uhnout. Místo toho ho pořád nesl dopředu. Hole Lanova cvičného meče se napjaly a ohnuly – Randovi vše pořád připadalo strašlivě pomalé – a pak se zlomily. Ostré špice mu mířily na srdce, zubaté hroty mu prorazily kůži. Tělem mu projela bolest, měl pocit, jako by měl pořezané celé tělo. Jako by hořel, jako by ho slunce smažilo jako slaninu na pánvi.

Vykřikl a vrávoravě se vrhl dozadu, až upadl na kamennou zeď. Když se dotkl šrámů na prsou a nevěřícně si zvedl zakrvácený prst k šedým očím, třásla se mu ruka.

„Co to bylo za hloupý pohyb, ovčáku?“ zavrčel Lan. „Teď už snad něco umíš, nebo bys umět měl, pokud jsi nezapomněl úplně všechno, co jsem se tě snažil naučit. Jak moc jsi…?“ Zarazil se, když se na něho Rand podíval.

„Vítr.“ Rand měl sucho v ústech. „On – on do mě strčil! On… Byl pevný jako stěna!“

Strážce ho chvíli mlčky pozoroval a pak mu podal ruku. Rand ji uchopil a nechal se zvednout na nohy.

„Takhle blízko k Morně se občas dějí zvláštní věci,“ prohlásil Lan nakonec, ale i přes to, jak měl hlas bezvýrazný, zněl ustaraně. To bylo samo o sobě zvláštní. Strážci, ti téměř bájní válečníci, kteří sloužili Aes Sedai, zřídkakdy dávali najevo nějaké pocity, a Lan jich dával najevo málo i na strážce. Teď odhodil roztříštěný meč z holí stranou a opřel se o zeď vedle místa, kde ležely jejich skutečné meče, aby nepřekážely při cvičení.

„Takhle ne,“ namítl Rand. Připojil se k druhému muži a dřepl si zády ke stěně. Tak měl vrcholek cimbuří nad hlavou, což ho trochu chránilo před větrem. Pokud to byl vítr. Žádný vítr mu ještě nikdy nepřipadal tak… pevný… jako tenhle. „Mír! Možná dokonce ani v Morně.“

„U někoho, jako jsi ty…“ Lan pokrčil rameny, jako by to vysvětlovalo všechno. „Kdy chceš vlastně odejít, ovčáku? Je to dobře měsíc, co jsi říkal, že odejdeš, a já myslel, že teď už budeš tak tři týdny pryč.“

Rand se na něj překvapeně podíval. Chová se, jako by se nic nestalo! Zamračil se, odložil cvičný meč a ten skutečný si položil na kolena, přičemž prsty přejel dlouhý jílec ovinutý kůží se zasazenou bronzovou volavkou. Další bronzová volavka byla na pochvě a ještě jedna byla vykreslená na schované čepeli. Pořád mu připadalo trochu divné, že má meč. Byl sedlák z Dvouříčí, nyní tak vzdáleného. Možná vzdáleného navždy. Byl ovčák jako jeho otec – byl jsem ovčák. A co jsem teď? – a jeho otec mu dal meč se znamením volavky. Tam je můj otec, bez ohledu na to, co kdo povídá. Přál si, aby mu vlastní slova nezněla tak, jako by se snažil sám sebe přesvědčit.

Lan mu zřejmě znovu četl myšlenky. „Pokud muž v Hraničních státech vychovává dítě, ovčáku, to dítě je jeho a nikdo proti tomu neřekne ani popel.“

Rand se mračil a strážcových slov si nevšímal. Nikomu do toho nic nebylo, byl to jen jeho problém. „Chci se naučit používat tohle. Potřebuju to.“ To, jak s sebou nosil meč se znamením volavky, mu už způsobilo dost potíží. Ne že by všichni věděli, co to znamená, ani si toho často nevšimli, ale přesto čepel s volavkou, zvláště v rukou jinocha, který skoro ještě nebyl mužem, stále přitahovala nevhodnou pozornost. „Občas se mi podařilo blufovat, když jsem nemohl utýct, a kromě toho jsem zatím měl štěstí. Ale co se stane, až nebudu moct utýct, nebudu moct blufovat a opustí mě štěstí?“

„Mohl bys ho prodat,“ radil Lan opatrně. „Tahle čepel je vzácná i mezi meči se znamením volavky. Dostal bys za ni slušnou cenu.“

„Ne!“ O tomhle už mockrát přemýšlel, ale i nyní odmítal meč prodat ze stejného důvodu jako předtím, a o to důrazněji, že myšlenka pocházela od někoho jiného. Dokud ho mám, mám právo nazývat Tama otcem. On mi ho dal, a to mi dává právo. „Myslel jsem, že všechny čepele s volavkou jsou vzácný.“

Lan se na něj úkosem zadíval. „Takže ti to Tam neřekl? Musel to vědět. Možná tomu sám nevěřil. Hodně lidí tomu nevěří.“ Sebral vlastní meč, téměř dvojníka toho Randova, až na chybějící volavky, a vytáhl jej z pochvy. Čepel měla jeden břit, byla mírně zahnutá a ve slunečním světle se stříbřitě leskla.

Byl to meč malkierských králů. Lan o tom nemluvil – dokonce mu vadilo, když o tom mluvili ostatní – nicméně al’Lan Mandragoran byl pánem Sedmivěží, pánem Jezer a nekorunovaným králem Malkieru. Sedm věží však bylo pobořeno a z Tisíce jezer se stala doupata pro nečistá stvoření. Malkier spolkla Velká Morna a ze všech malkierských pánů zůstal naživu pouze jediný.

Někteří říkali, že se Lan stal strážcem a spojil se s Aes Sedai, aby mohl v Morně vyhledat smrt a připojit se ke svým příbuzným. Rand sám viděl, že se Lan vrhá po hlavě do nebezpečí zřejmě bez nejmenšího ohledu na vlastní zdraví, ale jemu byly mnohem dražší život a bezpečí Moirain, Aes Sedai, s níž byl spojen. A Rand si nemyslel, že dokud Moirain žije, bude Lan skutečně hledat smrt.

Strážce obrátil čepel ve světle a promluvil. „Za války Stínu používali jedinou sílu jako zbraň, a také zbraně vytvořené pomocí jediné síly. Některé zbraně používaly jedinou sílu, ty pak mohly jedinou ranou zničit celé město a zemi na celé lígy změnit v pustinu. Ty byly většinou ztraceny během Rozbití a nikdo si již nepamatuje, jak se vyráběly. Byly tu však obyčejnější zbraně pro ty, kdo bojovali s myrddraaly a horšími tvory, které vytvořili hrůzopáni, čepel proti čepeli.

S pomocí jediné sily vytahovali Aes Sedai železo a další kovy ze země, tavili je, kovali a tepali. Vše s jedinou silou. Meče i jiné zbraně. Těch přežilo Rozbití světa hodně, jenže je zničili lidé, kteří se báli práce Aes Sedai a nenáviděli ji, a další se ztratily v průběhu let. Jen pár jich zůstalo, a ještě méně lidí ví, co jsou opravdu zač. Vyprávělo se o nich mnoho pověstí, nafouknuté příběhy o mečích, které jako by měly vlastní sílu. Tys také slýchával vyprávění kejklířů. Skutečnost stačí. Jsou to čepele, které není možné rozbít nebo zlomit a jejichž ostří se nikdy neztupí. Viděl jsem lidi, jak je brousili – tedy si spíš hráli na broušení – ale jenom proto, že nemohli uvěřit, že to jejich meč po použití nepotřebuje. Ovšem dosáhli pouze toho, že si zničili brousky.

Ty zbraně vyrobili Aes Sedai a nikdy už nikdo takové nevyrobí. Když bylo po všem, válka i věk skončily zároveň, svět byl rozbitý a bylo víc nepohřbených mrtvých než živých, živí prchali a snažili se najít nějaké místo, jakékoliv místo, kde by byli v bezpečí, a každá druhá žena plakala, protože už nikdy neměla uvidět svého manžela nebo syny. Když bylo po všem, Aes Sedai, kteří přežili, přísahali, že již nikdy nevytvoří zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. Na to přísahali všichni Aes Sedai, a každá žena Aes Sedai od té doby tuto přísahu dodržuje. Dokonce i červené adžah, a ty se o to, co se stane lidem, příliš nestarají.

Jeden z těch mečů, meč prostého vojáka,“ – se slabým úsměvem, téměř smutným, pokud by se o strážci dalo tvrdit, že projevuje nějaké city, vrátil čepel do pochvy – „se stal něčím víc. Na druhou stranu ty, které byly vyrobeny pro urozené generály, s čepelemi tak tvrdými, že je nemohl poznamenat žádný kovář, a přesto již označenými volavkou, ty čepele začaly být vyhledávány.“

Rand ucukl rukama od meče, který mu ležel na kolenou. Meč upadl a Rand po něm pudově hmátl, než mohl dopadnout na kamennou podlahu. „Chceš říct, že tohle je práce Aes Sedai? Myslel jsem, že mluvíš o svém meči.“

„Ne všechny čepele s volavkou vyrobili Aes Sedai. Pár mužů vládne mečem natolik dobře, aby se mohli honosit titulem mistr šermíř a vysloužili si tak čepel se znamením volavky, jenomže čepelí vyrobených Aes Sedai nezůstalo dost, takže takový meč jich má jen hrstka. Většina pochází z rukou mistrů kovářských, jsou z nejlepší oceli, jakou dokáže člověk vyrobit, a ukuté lidskýma rukama. Ale tenhle, ovčáku… ten by mohl vyprávět dějiny tří tisíciletí, možná víc.“

„Neuniknu jim,“ šeptl Rand, „že ne?“ Opřel meč před sebou o špičku. Meč vypadal úplně stejně jako předtím, když ještě nic nevěděl. „Práce Aes Sedai.“ Ale dal mi ho Tam. Dal mi ho můj otec. Odmítl uvažovat o tom, jak se ovčák z Dvouříčí dostal k čepeli se znamením volavky. V takových myšlenkách přebývalo nebezpečí, v hlubinách mysli, které nechtěl prozkoumávat.

„Opravdu chceš odejít, ovčáku? Zeptám se ještě jednou. Proč jsi tedy už neodešel? Kvůli tomu meči? Za pět let bys jej pod mým vedením mohl být hoden, udělal bych z tebe mistra šermíře. Máš rychlé zápěstí, umíš udržet rovnováhu a stejnou chybu neuděláš dvakrát. Ale já nemám pět let, které bych mohl obětovat tvému výcviku, a ty nemáš pět let na to, aby ses učil. Ty nemáš dokonce ani jediný rok, a víš to. Jak to zatím vypadá, aspoň nezapíchneš sám sebe. Držíš se, jako by k tobě ten meč patřil, ovčáku, a většina vesnických lotrů to pozná. Ale to jsi v sobě měl už ve chvíli, kdy sis ten meč bral. Takže proč jsi ještě tady?“

„Mat s Perrinem jsou taky pořád ještě tady,“ zamumlal Rand. „Nechci odejít, dokud nepůjdou i oni. Už je nikdy – nemuseli bychom se potkat celá – celá léta, možná.“ Opřel se hlavou o zeď. „Krev a popel! Oni si aspoň myslí, že jsem jenom blázen, když se s nimi nechci vrátit domů. Nyneiva se na mě chvíli dívá, jako kdyby mi bylo šest, právě jsem si rozbil koleno a ona se mi ho chystala ošetřit, a za chvíli se tváří, jako kdyby viděla cizince. Cizince, kterýho by mohla urazit, kdyby se podívala víc zblízka. Je přece vědma, a kromě toho myslím, že ona se nikdy ničeho nebála, ale…“ Rand zavrtěl hlavou. „A Egwain. Ať shořím! Ona ví, proč musím jít, ale pokaždý, když se o tom zmíním, podívá se na mě, a ve mně se něco zadrhne…“ Zavřel oči a přitiskl si jílec meče na čelo, jako by tak mohl zahnat nepříjemné myšlenky. „Chtěl bych… chtěl bych…“

„Chtěl bys, aby všechno bylo jako předtím, ovčáku? Nebo bys chtěl, aby ta dívka šla s tebou místo do Tar Valonu? Myslíš, že by se vzdala možnosti stát se Aes Sedai kvůli tomu, aby mohla strávit zbytek života na cestách? S tebou? Kdybys jí to správně předložil, možná by to udělala. Láska je zvláštní věc.“ Lan náhle mluvil velice unaveně. „Ta nejzvláštnější věc.“

„Ne.“ Právě to si Rand přál, aby chtěla jít s ním. Otevřel oči, narovnal ramena a hlas mu náhle zněl odhodlaně. „Ne, nenechal bych ji jít se mnou, ani kdyby mě o to požádala.“ To jí nemohl udělat. Ale Světlo, nebylo by to nádherné, jenom na chvilku, kdyby řekla, že chce jít? „Když si myslí, že ji do něčeho nutím, zapře se jako mezek, ale pořád ji před tím dokážu ochránit.“ Přál si z celého srdce, aby Egwain byla zpátky doma, v Emondově Roli, jenomže veškeré naděje se vypařily ve chvíli, kdy do Dvouříčí dorazila Moirain. „I kdyby to mělo znamenat, že se stane Aes Sedai!“ Koutkem oka zahlédl, jak Lan zvedá obočí, a zrudl.

„A to je celý důvod? Chceš strávit co nejvíc času s přáteli, než odejdou? Tak proto se tu zdržuješ? Víš, co ti supí za patami.“

Rand rozzlobeně vyskočil. „Tak dobrá, je to Moirain! Kdyby nebylo jí, vůbec bych tu nebyl, a ona se mnou ani nepromluví.“

„Kdyby nebylo jí, už bys byl mrtvý, ovčáku,“ podotkl Lan bezvýrazně, ale Rand mluvil rychle dál.

„Ona mi řekne… nejdřív mi řekne hrozný věci o mně samotným,“ – klouby na ruce, kterou tiskl meč, mu zbělely. Že se zblázním a umřu! – „a pak na mě najednou ani nepromluví. Chová se, jako kdybych byl úplně stejný, jako když mě našla, a to taky není v pořádku.“

„Chceš, aby se k tobě chovala jako k tomu, čím jsi?“

„Ne! Tak jsem to nemyslel. Ať shořím, půlku času nevím, co vlastně říkám. Tohle nechci, a to druhý mě děsí. Teď někam odešla, zmizela…“

„Něco ti povím. Ona potřebuje být občas sama. A tobě ani nikomu jinému nepřísluší ptát se, co dělá a proč.“

„… a nikomu ani neřekla, kam jde nebo kdy se vrátí, dokonce ani jestli se ještě někdy vrátí. Musí mi říct něco, co by mi pomohlo, Lane. Něco. Musí. Jestli se někdy vrátí.“

„Ona se vrátila, ovčáku. Včera v noci. Ale já si myslím, že ti řekla, co mohla. Spokoj se s tím. Naučil ses od ní, co jsi mohl.“ Lan zavrtěl hlavou a náhle ožil. „Ale jak tady tak postáváš, tak se rozhodně nic nenaučíš. Nadešel čas na nácvik rovnováhy. Udělej Roztínání hedvábu, začni od Volavky brodící se sítinou. A nezapomeň, že postoj Volavky je pouze na nácvik rovnováhy. Kdykoliv jindy bys zůstal úplně odkrytý. Můžeš z něho zasáhnout, pokud si počkáš, až se protivník pohne první, ale nikdy mu nedokážeš uhnout.“

„Musí mi ještě něco povědět, Lane. Ten vítr. Nevěřím, že to bylo přirozený, ať už je Morna blízko, jak chce.“

„Volavka brodící se sítinou, ovčáku. A dávej si pozor na zápěstí.“

Od jihu se ozvalo slabé zavřeštění trubek, fanfára pomalu sílila a provázelo ji pravidelné dunění bubnů. Rand s Lanem se na sebe chvíli dívali. Pak je bubny přitáhly k jižní zdi, odkud se zahleděli k jihu.

Město stálo na vysokých kopcích a půda kolem městských hradeb byla zbavena veškerého podrostu vyššího než po kotníky na celou míli všemi směry. Hrad navíc stál na nejvyšším pahorku. Z vrcholku věže Rand dobře viděl přes komíny a střechy na les. Mezi stromy se nejdřív objevili bubeníci, byl jich tucet, bubny se jim zvedaly do kroku a paličky vířily. Pak přišli trubači, dlouhé blyštící se horny měli zvednuté k ústům a stále vytrubovali fanfáry. Z této vzdálenosti Rand velkou čtvercovou zástavu třepetající se ve větru za nimi nerozeznal. Nicméně Lan zavrčel. Strážce měl totiž zrak jako sněžný orel.

Rand se ohlédl, ale strážce neříkal nic, jen dál upíral oči na zástup vynořující se z lesa. Ze stromoví vyjeli na koních lidé ve zbroji, muži i ženy. Pak se objevila nosítka, která nesli dva koně, jeden vepředu, druhý vzadu. Závěsy nosítek byly stažené a za nosítky jeli další lidé na koních. Následovaly řady pěšáků s píkami zvednutými jako naježené ostny a lučištníci s luky přetaženými přes prsa. Všichni pochodovali do rytmu bubnů. Znovu zavřeštěly trubky. Zástup se jako zpívající had vinul k Fal Daře.

Vítr odvál korouhev vyšší než sáh na bok. Protože byla tak velká a byla nyní již dost blízko, Rand konečně uviděl, co na ní je. Změť barev, která mu nic neříkala, ale uprostřed se skvěl symbol jako čistě bílá slza. Randovi se zastavilo srdce. Plamen Tar Valonu.

„Je s nimi Ingtar.“ Lan mluvil, jako by byl myšlenkami někde jinde. „Konečně se vrátil z lovu. Byl pryč dost dlouho. Rád bych věděl, jestli měl štěstí.“

„Aes Sedai,“ zašeptal Rand, když konečně našel hlas. Všechny ty ženy tam dole… Moirain byla Aes Sedai, to ano, ale on s ní putoval, a i když v ni neměl naprostou důvěru, aspoň ji znal. Nebo si myslel, že ji zná. Jenže ona byla sama. Tolik Aes Sedai pohromadě, přicházejících takhle okázale, to bylo něco úplně jiného. Rand si odkašlal. Když promluvil, hlas měl ochraptělý. „Proč jich je tolik, Lane? Proč jich je tolik? A s bubny a trumpetami a korouhví, která ohlašuje, co jsou zač?“

V Šajnaru si většina lidí Aes Sedai vážila a zbytek se jich bál, ale Rand pobýval na místech, kde tomu bylo jinak, kde se jich pouze báli a často je nenáviděli. Tam, kde vyrostl, někteří lidé hovořili o „tarvalonských čarodějnicích“ stejně, jako by mluvili o Temném. Rand se snažil spočítat ženy, ale ty neudržovaly řady a popojížděly kolem, aby si mohly popovídat, ať už mezi sebou nebo s osobou v nosítkách. Randovi naskočila husí kůže. Cestoval s Moirain a setkal se s další Aes Sedai a začínal si o sobě myslet, že je světa znalý. Dvouříčí nikdo neopouštěl, nebo skoro nikdo, a on to přece udělal. Viděl věci, které nikdy nikdo z Dvouříčí na vlastní oči neviděl, udělal věci, o nichž jiní pouze snili, pokud vůbec měli tak odvážné sny. Viděl královnu a setkal se s dědičkou Andoru. Stál tváří v tvář myrddraalovi a putoval po Cestách. Nic z toho ho však nepřipravilo na tuto chvíli.

„Proč jich je tolik?“ zašeptal znovu.

„Amyrlinin stolec sem přichází osobně.“ Lan se na Randa podíval a tvářil se tvrdě a bezvýrazně jako kámen. „Tvoje lekce skončily, ovčáku.“ Odmlčel se a Rand měl skoro dojem, že v jeho tváři vidí soucit. To ale nemohla být pravda. „Bylo by pro tebe lepší, kdybys před týdnem odjel.“ S tím strážce popadl košili a zmizel po žebříku dolů z věže.

Randovi úplně vyschlo v ústech. Zíral na kolonu blížící se k Fal Daře, jako by to byl opravdový had, smrtelně nebezpečná zmije. Bubny a trubky mu hlasitě zněly v uších. Amyrlinin stolec, který řídí Aes Sedai. Přichází kvůli mně. Žádný jiný důvod ho nenapadl.

Ony věděly spoustu věcí, měly znalosti, které by mu mohly být ku prospěchu, tím si byl jistý. Ale neodvážil by se jich zeptat. Bál se, že by ho zkrotily. A taky toho, že by to neudělaly, připustil váhavě. Světlo, nevím, co mě děsí víc.

„Nechtěl jsem usměrňovat sílu,“ zašeptal. „Byla to náhoda! Světlo, nechci s tím mít nic společnýho. Přísahám, že se jí už nikdy nedotknu! To přísahám!“

Překvapeně si uvědomil, že oddíl Aes Sedai již vstupuje do městské brány. Vítr zavířil a kapičky potu na těle ho zastudily jako kapky ledu, takže mu troubení připadalo jako potměšilý smích. Napadlo ho, že ve vzduchu je silně cítit právě otevřený hrob. Jestli tu zůstanu stát, tak ten hrob bude můj.

Popadl košili, seškrábal se po žebříku dolů a rozběhl se.

Kapitola 2

Uvítání

Síně faldarské tvrze, jejichž hladké kamenné stěny byly vyzdobeny pouze několika málo goblény a malbami krajinek, překypovaly novinkami o nadcházejícím příchodu amyrlinina stolce. Sloužící v černozlatých livrejích pobíhali sem a tam, aby vyplnili rozličné úkoly, a úpěli, že pro tolik lidí přicházejících bez předchozího upozornění nebudou mít všechno připravené. Tmavoocí válečníci s hlavami vyholenými až na pramen na temeni svázaný koženou šňůrkou sice neutíkali, ale z jejich kroku byl poznat chvat a tváře jim svítily vzrušením, které si normálně schovávali pro boj. Jak Rand pospíchal kolem, někteří na něj volali.

„Aha, tady jsi, Rande al’Thore. Mír provázej tvůj meč. Jdeš se umýt? Určitě chceš vypadat co nejlépe, když máš být představen amyrlin. Ona bude chtít vidět tebe a tvé dva přátele, stejně jako ženy, na to se můžeš spolehnout.“

Rand doběhl k širokému schodišti, po němž vedle sebe mohlo projít i dvacet mužů, vedoucímu k mužským pokojům.

„Přichází sama amyrlin a dopředu se ohlásila asi jako forman. Musí to být kvůli Moirain Sedai a vám jižanům, co? Kvůli čemu jinému?“

Široké, železem okuté dveře do mužských pokojů byly otevřené a ucpané vyholenými mužskými, špitajícími si o amyrlinině příchodu.

„Hej, jižane! Amyrlin je tady. Určitě přišla za tebou a za tvými přáteli. Mír, jaká je to pro tebe veliká pocta! Ona jen zřídka opouští Tar Valon, a do Hraničních států nezavítala, co se pamatuju.“

Rand je všechny odbyl několika slova. Musí se umýt. Najít si čistou košili. Na řeči nemá čas. Mysleli si, že chápou, a nechali ho jít. Nikdo z nich nic nevěděl, pouze to, že s přáteli přijeli ve společnosti Aes Sedai a že mezi jeho přáteli jsou dvě ženy, které se hodlají v Tar Valonu cvičit jako Aes Sedai, ale jejich slova ho bodala, jako by věděli všechno. Přichází si pro mě.

Rand proběhl mužskými pokoji a vrhl se do komnaty, kterou sdílel s Matem a Perrinem… a zůstal jako přimražený, jen mu poklesla brada. Pokoj byl plný žen v černozlaté a všechny cílevědomě pracovaly. Místnost to nebyla velká, a dvě okna, vysoké úzké střílny, shlížející na vnitřní nádvoří, vzhledu místnosti příliš nepomáhala. Tři lůžka na stupních obložených černobílými dlaždicemi, u jejich čel truhlice, tři obyčejná křesla, umyvadlo vedle dveří a vysoký a široký šatník prostor zcela vyplňovaly. Osm žen tu připomínalo rybky ve vrši.

Ženy se na něj skoro ani nepodívaly. Vytahovaly jeho šaty – Matovy a Perrinovy také – ze šatníku a dovnitř dávaly nové. Cokoliv našly v kapsách, pokládaly na truhlice a staré šaty bezstarostně odhazovaly jako hadry.

„Co to děláte?“ chtěl vědět Rand, když zase popadl dech. „To jsou moje šaty!“ Jedna z žen nakrčila nos a strčila prst do trhliny na rukávu jeho jediného kabátce, načež ho přihodila na hromadu na podlaze.

Jiná, černovláska s velkým kroužkem klíčů u pasu, na něj upřela oči. To byla Elansu, šatajan tvrze. Rand ji považoval za jakousi hospodyni, i když dům, o který pečovala, byl ve skutečnosti hrad a její příkazy plnily tucty sloužících. „Moirain Sedai řekla, že máte všichni obnošené šaty, a urozená paní Amalisa vám nechala ušít nové. Hlavně se nám nepleť pod nohy,“ dodala rázně, „a my tím rychleji skončíme.“ Bylo jen pár mužů, které by šatajan nedokázala přimět, aby udělali, co chce – podle některých ji prý poslouchal dokonce i urozený pán Agelmar – a zřejmě vůbec nepředpokládala, že by s mužem tak mladým, že by klidně mohl být jejím synem, mohly být potíže.

Rand ztěžka polkl, protože to, co měl na jazyku, říci musel. Neměl čas na hádky. Amyrlinin stolec pro něj mohl každou chvíli poslat. „Ctím urozenou paní Amalisu za její dar,“ podařilo se mu ze sebe vypravit po šajnarském způsobu, „a ctím i tebe, Elansu Šatajan. Prosím, vyřiď má slova urozené paní Amalise a pověz jí, že jí sloužím tělem i duší.“ To by mělo uspokojit šajnarskou lásku k obřadnosti obou žen. „Ale teď mě omluv, chci se převléknout.“

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho Elansu. „Moirain Sedai řekla, že máme všechno staré odnést. Každičký steh. I spodní prádlo.“ Několik žen si ho úkosem prohlíželo. Žádná z nich se nepohnula směrem ke dveřím.

Rand se kousl do rtu, aby se hystericky nerozchechtal. V Šajnaru dělali spoustu věcí jinak, než byl zvyklý, a na něco si snad nikdy nezvykne, ani kdyby žil věčně. Zvykl si koupat se brzy po ránu, když byly velké vykachličkované nádrže prázdné, protože zjistil, že jinak by s ním do lázně mohly klidně vlézt i ženy. Mohla to být kuchtička nebo samotná urozená paní Amalisa, sestra urozeného pána Agelmara – lázně byly jediným místem v Šajnaru, kde si byli všichni rovni – a obě by čekaly, že jim umyje záda na oplátku za stejnou službu, a zeptaly by se ho, proč je celý rudý ve tváři, snad nestrávil příliš dlouhou dobu na slunci? Ženské brzy zjistily, co je příčinou jeho ruměnců, a všechny ženy v pevnosti do jediné to zjevně fascinovalo.

Za hodinu bych mohl být klidně mrtvý nebo něco horšího, a ony čekají, až mě uvidí, jak se červenám! Rand si odkašlal. „Kdybyste počkaly venku, podal bych vám zbytek. Na mou čest.“

Jedna z žen se tiše zahihňala, a dokonce i Elansu zacukaly rty, ale pak kývla a nasměrovala ostatní, aby posbíraly rance, které připravily. Už už odcházela, ale ještě se zastavila ve dveřích a dodala: „Boty taky. Moirain Sedai říkala všechno.“

Rand otevřel ústa a pak je zase zavřel. Jeho boty aspoň byly stále ve slušném stavu, vyrobil je Alwyn al’Van, švec z Emondovy Role, a byly rozšlapané a pohodlné. Ale pokud dá šatajan boty a ona odejde a on bude mít klid, tak jí je dá, i cokoliv dalšího, co by si ještě přála. Neměl času nazbyt. „Ano. Ano, jistě. Na mou čest.“ Strčil do dveří a přinutil ji odejít.

Když byl sám, vrhl se na lůžko, aby si mohl stáhnout holínky – pořád byly ve slušném stavu, trochu obnošené a kůže byla tu a tam popraskaná, ale stále se v nich dalo chodit a skvěle mu padly – potom se chvatně svlékl a všechno naházel na boty. Stejně rychle se opláchl v umyvadle. Voda byla studená. V mužských pokojích byla voda vždycky studená.

Šatník měl troje široká dvířka vyřezávaná podle jednoduché šajnarské módy, takže vodopády a horská plesa byly na řezbě spíš jen naznačeny. Rand odsunul prostřední dvířka a chvíli zíral na to, co spatřil místo svých několika kousků oděvu, které si přinesl s sebou. Tucet kabátců s vysokým límcem z nejjemnějšího sukna a tak dobře ušitých, že něco takového na kupci ani na pánovi ještě nikdy neviděl, a většina byla vyšívaná jako slavnostní odění. Tucet! Ke každému kabátci tři košile, jak lněné, tak hedvábné, se širokými rukávci a naškrobenými manžetami. Dva pláště. Dva, když on musel celý život vystačit s jedním. Jeden plášť byl prostý, ze silné tmavé vlny. Druhý byl tmavomodrý, s naškrobeným límcem s vyšitými zlatými volavkami… a vysoko na levé straně prsou, kde by měl urozenec svůj znak…

Randovi se ruka pohnula k plášti zcela bez jeho vůle. Nebyl si jistý, co má vlastně cítit, když prsty přejel stehy na vyšitém hadovi stočeném téměř do kruhu, avšak se čtyřma nohama a zlatou lví hřívou, karmínovými a zlatými šupinami a tlapami zakončenými pěti zlatými drápy. Rand ucukl, jako by se spálil. Světlo mi pomoz! Tohle nechala udělat Amalisa, nebo Moirain? Kolik lidí to vidělo? Kolik z nich pozná, co to znamená? Dokonce i jeden je příliš mnoho. Ať shořím, ona se mě snaží nechat zabít. A ta zatracená Moirain se mnou ani nepromluví a teď mi dá zatraceně skvělé nové šaty, abych měl v čem umřít!

Ozvalo se zaklepání na dveře a Rand málem vyskočil z kůže. „Jsi hotový?“ ptala se Elansu. „Každý steh, pospěš si. Možná bych měla…“ Ozvalo se zaskřípění, jako by se snažila otočit klikou.

Rand si překvapeně uvědomil, že je nahý. „Už jsem hotový,“ křikl. „Mír! Nechoď dovnitř!“ Rychle posbíral, co měl předtím na sobě, včetně bot. „Hned to přinesu!“ Schoval se za dveře, které pootevřel jen natolik, aby mohl ranec prostrčit šatajan do rukou. „To je všechno.“

Elansu se snažila nahlédnout dveřmi. „Určitě? Moirain Sedai říkala všechno. Možná bych se měla raději přesvědčit…“

„Je to všechno,“ zavrčel Rand. „Na mou čest!“ Ramenem jí přirazil dveře před nosem a z druhé strany zaslechl smích.

Tiše si pro sebe mumlal a rychle se přioděl. Nehodlal riskovat, že si některá z nich najde důvod, proč se vtlačit dovnitř. Šedé spodky byly těsnější, než na jaké byl zvyklý, nicméně byly pohodlné. Košile s nabíranými rukávci byla dost bílá, aby to uspokojilo kteroukoliv hospodyňku z Emondovy Role v den velkého prádla. Vysoké boty po kolena mu padly, jako by v nich již rok chodil. Rand doufal, že je to jenom díky dobrému ševci, a ne práce Aes Sedai.

Ze všeho toho šatstva by byl ranec velký jako Rand sám. Přesto si Rand zvykl na pohodlí, na to, že má zase čistou košili, že nemusí nosit stejné spodky den co den, až jsou díky potu a prachu tuhé jako podrážky, a pak je nosit dál. Vzal z truhlice sedlové brašny a nacpal do nich, co se tam vešlo. Pak váhavě rozprostřel skvělý plášť na postel a naházel na něj další košile a spodky. Nebezpečný znak založil dovnitř a vše svázal provazem, takže si mohl ranec hodit přes rameno. Vypadal skoro stejně jako ty, které nosili mládenci na cestách.

Střílnami se dovnitř vevalilo zatroubení, trubači před hradbami spustili fanfáry a další jim odpovídali z věží tvrze.

„Až to půjde, tu výšivku vypářu,“ zamumlal. Viděl ženy párat stehy na výšivce, když udělaly chybu nebo změnily názor na vzor, a nepřipadalo mu to nijak těžké.

Ostatní šaty – vlastně většinu – nacpal zpátky do šatníku. Nemusely tu zůstat stopy spěšného odchodu, aby jej prozradily prvnímu člověku, který by po jeho odchodu strčil hlavu do dveří.

Když poklekal vedle svého lůžka, pořád se mračil. Okachlíkované stupínky, na nichž lůžka stála, byly vlastně pícky, kde celou noc hořel malý ohýnek, takže bylo v posteli teplo i během nejhorší šajnarské zimy. Noci byly pořád chladnější, než nač byl v této roční době zvyklý, ale vystačil si jen s pokrývkami. Otevřel dveře od pícky a vytáhl odtamtud ranec, který tu nemohl nechat. Byl rád, že Elansu nenapadlo, že by tam někdo mohl strčit šaty.

Položil ranec na pokrývky, rozvázal jeden konec a částečně látku rozbalil. Kejlířský plášť, obrácený lícem dovnitř, aby nebyly vidět stovky záplat všech možných velikostí a barev. Samotný plášť byl ve slušném stavu, záplaty byly odznakem kejklíře. Bývaly odznakem kejklíře.

Uvnitř spočívala dvě pouzdra z tvrdé kůže. V tom větším byla harfa, které se Rand nikdy nedotkl. Harfa není nic pro neohrabaný prsty sedláka, chlapče. V tom druhém, dlouhém a úzkém, ležela zlatem a stříbrem vykládaná flétna, kterou Rand nejednou použil, aby si vydělal na večeři a nocleh. Na flétnu ho naučil hrát kejklíř Tom Merrilin předtím, než zemřel. Rand si na něj vždycky, když se flétny dotkl, vzpomněl, na jeho pronikavé modré oči a dlouhé bílé kníry, na to, jak mu strčil svinutý plášť do rukou a pobízel ho k běhu. A pak se i Tom sám rozběhl a v rukou se mu jakoby kouzlem objevily nože, jako tomu bývalo při představení, aby se postavil myrddraalovi, který je přicházel zabít.

Rand se otřásl a ranec přebalil. „Všechno tím skončilo.“ Vzpomněl si na vítr na vrcholku věže a dodal: „Takhle blízko k Morně se občas dějí zvláštní věci.“ Nevěděl, jestli tomu věří, ne tak, jak to Lan zjevně myslel. V každém případě měl už dávno Fal Daru opustit, bez ohledu na amyrlinin stolec.

Natáhl si kabátec, který nechal venku – byl to ten tmavozelený, připomínal mu lesy u nich doma, Tamův statek v Západním polesí, kde vyrostl, a Luh, kde se učil plavat – opásal se mečem se znamením volavky a na druhý bok si pověsil toulec ježící se šípy. Jeho luk se sundanou tětivou stál v koutě vedle Matova a Perrinova a lučiště bylo o dvě dlaně vyšší než on sám. Sám si ho vyrobil po příchodu do Fal Dary, a kromě něj luk dokázali napnout pouze Lan s Perrinem. Prostrčil stočené pokrývky a nový plášť smyčkami v rancích, pověsil si oba na levé rameno, nahoru hodil sedlové brašny a popadl luk. Pravou ruku musím mít volnou, připomněl si. Ať si myslí, že jsem nebezpečný. Možná si to někdo myslet bude.

Pootevřel dveře a zjistil, že chodba je prázdná. Kolem proběhl jeden olivrejovaný sloužící, ale ani se na Randa nepodíval. Jakmile jeho rychlé kroky utichly, Rand vklouzl do chodby.

Snažil se jít přirozeně, nedbale, ale věděl, že se sedlovými brašnami na rameni a ranci na zádech nikoho nezmýlí, že prostě vypadá jako člověk, který se vydává na cesty a nehodlá se vracet. Znovu zavřeštěly trubky, ale tady v pevnosti nezněly tak hlasitě.

Rand měl svého vysokého ryzáka v severní stáji. Říkalo se jí Panská stáj, byla nedaleko boční branky, kterou používal urozený pán Agelmar, když si chtěl vyjet na projížďku. Ale pán Fal Dary dnes nikam nepojede, ani nikdo z jeho rodiny, a stáj by mohla být až na stájníky prázdná. Do Panské stáje se z Randova pokoje dalo jít dvěma cestami. Jednou z nich by musel projít kolem celé pevnosti, za soukromou zahradou urozeného pána Agelmara a pak dolů, na protější stranu a skrz kovárnu, která by nyní měla být stejně opuštěná, na nádvoří. Kdyby se Rand vydal touto cestou, mohl by být zatím, než se dostane ke koni, vydán rozkaz, aby ho našli. Druhá cesta byla mnohem kratší. Nejdřív na vnější nádvoří, kam právě teď přijížděla amyrlin v doprovodu tuctu či víc Aes Sedai.

Při tom pomyšlení Randa zasvrbělo. Na normální život už měl Aes Sedai až po krk. Jedna by bohatě stačila. Tak se to povídalo ve všech příbězích a on věděl, že to je pravda. Přesto ho nepřekvapilo, když ho nohy zanesly k vnějšímu nádvoří. Už nikdy neuvidí slavný Tar Valon – takové riziko si nemohl dovolit, ani teď, ani nikdy jindy – ale než odejde, mohl by se na amyrlin aspoň podívat. To by bylo stejné jako vidět královnu. Když se na ni jenom z dálky kouknu, to nemůže být nebezpečné. Půjdu pořád dál a zmizím dřív, než vůbec zjisti, že tu jsem.

Otevřel těžké, železem obité dveře na vnější nádvoří a vstoupil do ticha. Cimbuří na hradbách byla plná lidí. Stáli tu vojáci s vyholenými hlavami, sloužící v livrejích i pacholci, kteří měli ještě na šatech hnůj, všichni se tu mačkali. Některé děti drželi dospělí na ramenou, aby viděly přes hlavy dospělých, jiné se tlačily lidem mezi koleny. Na střílnách na baštách se lidé cpali jako jablka v sudu, a dokonce i v uzoučkých střílnách v hradebních zdech byly vidět tváře. Celé nádvoří lemovala masa namačkaných lidí jako další hradba. A ti všichni se mlčky dívali a čekali.

Rand se protáhl podél hradby, kolem kováren a dílen šípařů, postavených okolo celého nádvoří – Fal Dara byla přes všechnu svou velikost a pochmurnou nádheru pevností, nikoliv palácem, a všechno tomu tady nasvědčovalo – a tiše se omlouval lidem, do nichž strčil. Někteří se zamračeně ohlédli, pár se jich dokonce významně zadívalo na jeho sedlové brašny a rance, ale ticho nikdo z nich neporušil. Většina se ani nenamáhala podívat, kdo se to kolem nich dere.

Rand pohodlně viděl nad hlavami většiny přítomných vše, co se děje na nádvoří. Těsně za hlavní bránou stála vedle svých koní řada mužů. Šestnáct jich bylo. Ani dva z nich neměli stejnou zbroj či meč a ani jeden z nich nevypadal jako Lan, nicméně Rand nepochyboval, že to jsou strážci. Bez ohledu na to, zda měli obličeje kulaté, hranaté, protáhlé či úzké, měli všichni do jednoho stejný výraz, jako by viděli věci, které ostatní lidé nevidí, a slyšeli věci, které ostatní lidé neslyší. Stáli tam klidně, nicméně vypadali nebezpečně jako smečka vlků. Pouze jedinou věc měli všichni společnou. Jeden každý měl oblečený měňavý plášť, jaký poprvé viděl na Lanovi, plášť, jaký často přecházel do barvy, která byla za ním. Nebylo příjemné se na to dívat. Člověku se z toho mohl obrátit žaludek, když tu stálo tolik mužů v měňavých pláštích.

Dvanáct kroků před strážci čekala vedle koní řada žen se shozenými kápěmi. Teď je Rand mohl spočítat. Čtrnáct. Čtrnáct Aes Sedai. Musely to být ony. Vysoké i malé, štíhlé i baculaté, tmavovlasé i plavovlásky, s vlasy přistřiženými nakrátko i dlouhými, takže jim volně visely na záda, či je měly spletené, šaty měly stejně roztodivné jako strážci a střihů i barev tu bylo tolik, kolik tu bylo žen. A přesto si všechny byly podobné, ač to bylo vidět až teď, když tu tak všechny stály vedle sebe. Ani u jedné nebylo možné uhodnout stáří. Z této vzdálenosti by Rand řekl, že jsou všechny mladé, ale věděl, že při bližším pohledu by byly jako Moirain. Mladě vypadající, a přesto ne nedospěle, s hladkou pletí, ale tvářemi na dívky příliš dospělými, s očima příliš vědoucíma.

Při bližším pohledu? Hlupáku! Už tak jsem až moc blízko! Ať shořím, už jsem měl být dávno pryč. Vydal se dál, k dalším železem obitým dveřím na protějším konci nádvoří, ale nedokázal se přestat dívat.

Aes Sedai klidně opomíjely přihlížející a svou pozornost upíraly pouze na závěsy zakrytá nosítka, která stála uprostřed nádvoří. Koně, kteří je nesli, byli klidní, jako by jim u postroje stáli podkoní, avšak vedle nosítek postávala pouze jedna vytáhlá žena s tváří Aes Sedai, a ta koním nevěnovala pozornost. Svoji hůl, která byla stejně vysoká jako ona, držela oběma rukama před sebou, takže pozlacený plamen na jejím vrcholku měla přímo před očima.

Urozený pán Agelmar stál proti nosítkům na opačném konci nádvoří, s upřímnou, hranatou tváří a nečitelným výrazem. Na tmavomodrém plášti s vysokým límcem měl tři červené lišky ve skoku, znak rodu Jagadů, a útočícího černého jestřába Šajnaru. Vedle něj čekal Ronan, zestárlý, nicméně stále vzpřímený a vysoký, a na dlouhé holi šambajana měl vyřezané tři lišky z červeného avatinu. Ronan a Elansu společně udržovali pevnost, šambajan a šatajan, ale Elansu kolegovi přenechávala pouze obřady a roli sekretáře urozeného pána Agelmara. Uzly na temeni obou mužů byly sněhobílé.

Všichni – strážci, Aes Sedai, pán Fal Dary a jeho šambajan – stáli nehybně, jako by byli vytesáni z kamene. Přihlížející dav jako by zadržoval dech. Rand proti své vůli zpomalil.

Náhle Ronan uhodil holí třikrát do širokého dlažebního kamene a zavolal do ticha: „Kdo to sem přichází? Kdo to sem přichází? Kdo to sem přichází?“

Žena vedle nosítek uhodila třikrát v odpověď svou holí. „Strážkyně pečetí. Plamen Tar Valonu. Amyrlinin stolec.“

„Proč bychom měli hlídat?“ odříkával Ronin.

„Kvůli naději lidstva,“ odvětila vysoká žena.

„Před čím stojíme na stráži?“

„Před poledním stínem.“

„Jak dlouho budeme stát na stráži?“

„Od slunce východu do slunce východu, dokud se kolo času bude otáčet.“

Agelmar se uklonil a bílý uzel na temeni se mu zavlnil ve větru. „Fal Dara nabízí chléb a sůl a vítá vás. Amyrlinin stolec je ve Fal Daře vítán, protože zde stojí stráž, zde se dodržuje úmluva. Vítejte.“

Vysoká žena odhrnula závěs nosítek a amyrlin vystoupila. Tmavovlasá žena, u níž se podobně jako u ostatních Aes Sedai nedal odhadnout věk, se narovnala a přitom přejela pohledem shromážděné diváky. Rand sebou trhl, když na něj padl její zrak. Měl pocit, jako by se ho dotkla. Ale ona hned pokračovala dál a pohledem spočinula na urozeném panu Agelmarovi. Po jejím boku poklekl olivrejovaný sloužící se složenými ručníky, z nichž stoupala pára, na stříbrném podnose. Ona si vlhkým ručníkem obřadně otřela ruce a tvář. „Máš naše díky za přivítání, můj synu. Nechť Světlo ozařuje rod Jagadských. Nechť Světlo ozařuje Fal Daru a všechen její lid.“

Agelmar se opět uklonil. „Je nám ctí, matko.“ Neznělo to však nijak nepatřičně, když mu ona říkala synu a on jí matko, i když její hladké líce vedle jeho vrásčitých tváří by spíš odpovídaly, kdyby mu říkala otče, ba dokonce děde. Její osobnost však byla stejně silná jako jeho. „Rod Jagadských patří tobě. Fal Dara patří tobě.“

Ze všech stran se ozval jásot a odrážel se od hradeb tvrze jako vlnobití.

Rand se otřásl a rychle vykročil ke dveřím do bezpečí, přičemž mu bylo úplně lhostejné, do koho cestou vrazí. Je to jenom ta tvoje zatracená představivost. Ona ani neví, kdo jsi. Ještě ne. Krev a popel, jestli to ví… Nechtěl ani pomyslet na to, co by se stalo, pokud by zjistila, co je zač. Co se stane, až to nakonec zjistí. Rand by byl rád věděl, jestli měla amyrlin něco společného s tím větrem na věži. Aes Sedai takové věci ovládají. Když se Rand protlačil dveřmi a zavřel je za sebou, takže řev na přivítanou, jenž otřásal nádvořím, už nebyl tak hlasitý, oddechl si úlevou.

Chodby tu byly stejně prázdné jako ty v pevnosti, a Rand skoro utíkal. Ven, přes malé nádvoří se zurčícím vodotryskem uprostřed, další chodbou a ven na dlážděný dvůr před stájemi. Samotná Panská stáj byla zabudovaná do zdi tvrze, byla vysoká a dlouhá, a tady, uvnitř hradeb, v ní byla proražena velká okna. Koně stáli na dvou podlažích. V kovárně naproti bylo ticho, podkovář a jeho pomocníci šli také uvítat amyrlin.

V širokých dveřích se mu uklonil hlavní štolba Tema s osmahlou tváří, dotkl se čela a pak srdce. „Duch a srdce k tvým službám, můj pane. Jak ti může Tema posloužit, můj pane?“ Štolba žádný uzel na temeni neměl, vlasy měl připlácnuté k lebce, jako kdyby měl na hlavě obrácenou šedou mísu.

Rand si povzdechl. „Posté, Temo, já nejsem žádný pán.“

„Jak si můj pán přeje.“ Štolba se tentokrát uklonil ještě o něco hlouběji.

Všechny ty potíže způsobilo jeho jméno, tedy podobnost jmen. Rand al’Thor. Al’Lan Mandragoran. U Lana, podle malkierských zvyků, bylo královské „al“ označením krále, i když on sám to pro sebe nikdy nepoužíval. U Randa bylo „al“ pouze částí jména, i když slyšel, že jednou, kdysi velice převelice dávno, ještě než se Dvouříčí vůbec jmenovalo Dvouříčí, to znamenalo „syn toho a toho“. Nicméně někteří sloužící z faldarské tvrze to vzali tak, že jeho „al“ znamená, že je také králem, nebo přinejmenším princem. Všechny jeho námitky způsobily pouze to, že ho degradovali na urozeného pána. On si to aspoň myslel. Tolik uklánění a šoupání nohama neviděl ani před urozeným pánem Agelmarem.

„Potřebuji nasedlat Rudocha, Temo.“ Už věděl, že nemá smysl navrhovat, že si to udělá sám. Tema by Randa nenechal, aby si ušpinil ruce. „Napadlo mě, že si prohlédnu krajinu kolem města.“ Jakmile bude usazen v sedle velkého hnědého hřebce, za pár dní dorazí k řece Erinin nebo přes hranici do Arafelu. Pak už mě nikdy nenajdou.

Štolba se uklonil skoro až k zemi a zůstal skloněný. „Odpusť, můj pane,“ zašeptal chraplavě. „Odpusť, ale Tema nemůže poslechnout.“

Rand zrudl rozpaky a nervózně se rozhlédl kolem – na dohled nebyla ani noha – pak popadl Temu za rameno a narovnal ho. Možná se mu nepodaří Temu a pár ostatních přesvědčit, aby toho nechali, ale rozhodně se pokusí zabránit tomu, aby to viděl ještě někdo jiný. „Proč ne, Temo? Temo, prosím, podívej se na mě. Proč ne?“

„Je to nařízení, můj pane,“ odvětil Tema stále šeptem. Klopil zrak, ne že by se bál, ale byla mu hanba, že nemůže udělat, oč ho Rand požádal. Šajnarci se hanbili tak, jako se jiní lidé stydí, když je nazvou zloději. „Tuto stáj nesmí opustit žádný kůň, dokud ten rozkaz nebude změněn. Ani žádnou jinou stáj v pevnosti, můj pane.“

Rand už už otevřel ústa, aby tomu muži řekl, že je to v pořádku, ale teď si místo toho olízl rty. „Žádný kůň ze žádné stáje?“

„Ano, můj pane. Ten rozkaz přišel docela nedávno. Před malou chviličkou.“ Temův hlas zesílil. „A všechny brány jsou uzavřeny, můj pane. Nikdo nesmí bez dovolení přijít ani odejít. Dokonce ani městská hlídka. Tak to Temovi řekli.“

Rand ztěžka polkl, ale pocit, že mu čísi prsty tisknou hrdlo, tím nezmizel. „Ten rozkaz, Temo. Přišel od urozeného pána Agelmara?“

„Ovšem, můj pane. Od koho jiného? Urozený pán Agelmar samozřejmě nedává rozkazy Temovi přímo, dokonce ani muži, který s Temou mluvil, ale, můj pane, kdo jiný by ve Fal Daře vydal takový rozkaz?“

Kdo jiný? Rand nadskočil, když se zvučným hlasem rozezněl největší zvon na hradní zvonici. Ostatní zvony tvrze se připojily a ty z města se přidaly vzápětí.

„Jestli Tema smí říct,“ štolba musel křičet, aby ho bylo přes to zvonění slyšet, „můj pán musí být velice šťastný.“

Rand musel také zesílit hlas, aby ho bylo slyšet. „Šťastný? Proč?“

„Přivítání skončilo, můj pane.“ Tema ukázal na zvonici. „Teď amyrlin pošle pro mého pána a jeho přátele, aby k ní přišli.“

Rand se rozběhl. Měl právě tak čas, aby si všiml překvapení v Temově tváři, a byl pryč. Bylo mu jedno, co si Tema pomyslí. Teď si pro mě pošle.

Kapitola 3

Přátelé a nepřátelé

Rand neběžel daleko, jenom k výpadové brance za rohem stáje. Než tam dorazil, zpomalil do kroku a snažil se vypadat lhostejně a že nikam nepospíchá.

Klenutá branka byla pevně zavřená. Byla velká jen natolik, aby dva muži mohli projít vedle sebe, i to jen tak tak, ale jako všechny brány ve venkovní hradbě i ona byla pokrytá širokými pásy černého železa a zavřená na těžkou závoru. Před brankou stáli dva strážní v prostých šišácích a v plátové a kroužkové zbroji s dlouhými meči na zádech. Na zlatých varkočích měli na prsou černého jestřába. Rand jednoho z nich zběžně znal. Jmenoval se Ragan. Na snědé tváři měl za mřížkou hledí světlou trojúhelníkovou jizvu po zásahu trolločím šípem. Když zahlédl Randa, usmál se, až se mu na vrásčitých tvářích udělaly dolíčky.

„Mír tě provázej, Rande al’Thore.“ Ragan skoro křičel, aby ho bylo přes vyzvánění zvonů slyšet. „Jdeš mlátit králíky po hlavě, nebo pořád trváš na tom, že ten tvůj kyj je luk?“ Druhý strážný popošel, aby stál víc před brankou.

„Mír s tebou, Ragane,“ řekl Rand a zastavil se před nimi. Jen s námahou udržoval hlas klidný. „Ty víš, že je to luk. Viděl jsi mě z něj střílet.“

„Na koni není k ničemu,“ utrousil druhý strážný kysele. Rand ho konečně poznal, měl hluboko zapadlé, téměř černé oči a zdálo se, že nikdy nemrká. Jako by z jeskyně jeho přílby hleděla dvojice dalších jeskyní. Rand věděl, že určitě existuje větší smůla než Masema na stráži u branky, ale nebyl si jistý, co by to tak mohlo být, tedy kromě červených Aes Sedai. „Je moc dlouhý,“ dodal Masema. „Z jezdeckého luku já vystřelím tři šípy, než ty tu obludu vůbec natáhneš.“

Rand se přinutil usmát, jako by to považoval za žert. Masema nikdy nežertoval ani se vtipům nesmál. Většina lidí z Fal Dary Randa přijala. Cvičil s Lanem, stoloval s urozeným panem Agelmarem, a což bylo ze všeho nejdůležitější, přijel do Fal Dary v doprovodu Moirain Aes Sedai. Ale někteří mu zřejmě nemohli zapomenout, že je cizinec, téměř s ním nepromluvili, jedině když museli, a Masema z nich byl nejhorší.

„Pro mě je dobrý dost,“ opáčil Rand. „Když už mluvíme o králících, Ragane, co kdybyste mě pustili? Všechen ten hluk a shon je na mě trochu moc. Radši půjdu lovit králíky, i kdybych žádného nenašel.“

Ragan se napůl otočil ke svému společníkovi a Randovy naděje stouply. Ragan byl dobrácký muž a jeho chování jaksi neodpovídalo té ponuré jizvě na tváři. Randa měl zřejmě docela rád. Ale Ragan už vrtěl hlavou. „To nelze, Rande al’Thore.“ Kývl k Masemovi, jako by tím vše vysvětlil. Kdyby to bylo jenom na něm… „Nikdo nesmí odejít bez podepsaného povolení. Velká škoda, žes nepřišel o chvíli dřív. Právě přišel rozkaz zavřít brány.“

„Ale proč by měl urozený pán Agelmar držet uvnitř mě?“ Masema si prohlížel rance a sedlové brašny na Randových zádech. Rand se snažil nevšímat si ho. „Jsem přece jeho host,“ mluvil dál k Raganovi. „Na mou čest, mohl jsem přece odejít kdykoliv v minulých týdnech. Proč by se měl ten rozkaz vztahovat i na mě? Je to rozkaz urozeného pána Agelmara, ne?“ Masema na to zamrkal a jeho věčné zamračení zesílilo. Skoro na Randovy rance zapomněl.

Ragan se zasmál. „Kdo jiný by takový rozkaz vydal, Rande al’Thore? Jistě, předal mi ho Uno, ale od koho by ten rozkaz mohl být?“

Masema upíral oči Randovi do tváře a ani nemrkl. „Jen jsem se chtěl trochu projít, to je všechno,“ zabručel Rand. „Zkusím aspoň zahrady. Nejsou tam sice žádní králíci, ale aspoň tam není tolik lidí. Světlo na vás sviť a mír s vámi.“

Odešel, aniž čekal na požehnání v odpověď, rozhodnutý se k zahradám ani nepřiblížit. Ať shořím, jakmile skončí obřady, mohly by se v nich objevit Aes Sedai. Cítil, jak na něj Masema upírá oči – byl si jistý, že je to Masema – a šel klidně dál.

Náhle zvony přestaly vyzvánět a Rand klopýtl. Míjely minuty. Dlouhé minuty. Dost času na to, aby amyrlin doprovodili do jejích komnat. Dost času na to, aby pro něj poslala, aby po něm vyhlásili pátrání, až ho nenajdou na obvyklých místech. Jakmile byl z dohledu výpadové branky, znovu se rozběhl.

Nedaleko kuchyně v ubytovnách mužstva byla Povoznická brána, kudy do pevnosti přiváželi všechny potraviny. Byla zavřená na závoru a před ní stála dvojice vojáků. Rand kolem nich rychle prošel na kuchyňský dvorek, jako by vůbec nehodlal zastavovat.

Psí branka v zadní části pevnosti, právě dost vysoká a široká, aby tudy prošel jeden pěšák, byla také hlídaná. Rand se obrátil dřív, než ho mohly stráže zahlédnout. I když byla pevnost poměrně velká, bran tu mnoho nebylo, a jestliže hlídají i Psí branku, budou hlídat všechny.

Možná kdyby našel provaz… Vyšplhal se po schodech na vrcholek vnější hradby, na širokou předprseň s cimbuřím. Nebylo to pohodlné, protože byl dost vysoký a znovu foukal silný vítr, ale odtud dohlédl přes vysokánské komíny a špičaté střechy domů až k městské hradbě. Dokonce i po měsíci připadaly jeho dvouříčským očím zdejší domy podivné, střechy dosahovaly skoro až k zemi, jako by byly domy celé postavené ze šindelů, a komíny byly nakloněné tak, aby těžký sníh sklouzl kolem. Kolem pevnosti se rozkládalo rozlehlé dlážděné náměstí, ale už sto kroků od hradby byly ulice plné lidí, kteří se věnovali každodenním záležitostem. Kramáři v zástěrách postávali pod markýzami svých krámků, sedláci v hrubých šatech přicházeli do města, aby tu prodávali a nakupovali, podomní obchodníci, kupci a měšťané, všichni tu postávali v hloučcích, bezpochyby proto, aby si popovídali o překvapivé návštěvě amyrlinina stolce. Rand viděl vozíky a lidi, kteří proudili jednou z velkých bran v městské hradbě. Strážní tam očividně žádný rozkaz ohledně bránění lidem v odchodu nedostali.

Rand vzhlédl k nejbližší strážní věži. Jeden z vojáků zvedl na pozdrav ruku v ocelové rukavici. Rand se hořce zasmál a také na něj zamával. Ani sáh hradby očím strážných neunikl. Rand se naklonil přes okraj střílny a zahleděl se přes zářezy na uchycení kladkostroje dolů, do nesmírné hloubky suchého příkopu. Byl dvacet kroků široký a deset hluboký, vyložený kamenem vyleštěným tak, že klouzal. Obklopovala ho nízká zídka, aby do něj nikdo náhodou nespadl, nakloněná, takže neposkytovala nejmenší úkryt, a dno tvořil les bodců ostrých jako břitva. I kdyby nakonec sešplhal po provaze a nedívali se žádní strážní, příkop by překonat nedokázal. To, co sloužilo jako poslední možnost, jak udržet venku trolloky, posloužilo stejně dobře, aby to jeho udrželo vevnitř.

Náhle měl dojem, že je vyčerpaný až do morku kostí. Byl tu amyrlinin stolec a cesta ven žádná. Žádná cesta ven a amyrlinin stolec tady. Jestliže amyrlin věděla, že je tady, jestliže poslala ten vítr, co ho zachytil, tak už po něm šla, stíhala ho silami Aes Sedai. To měli králíci větší naději proti jeho luku. Ale Rand se odmítl vzdát. Někteří lidé říkali, že obyvatelé Dvouříčí by mohli učit kameny a dávat hodiny mezkům. Když už nic jiného nezbývalo, lidé z Dvouříčí se upínali ke své tvrdohlavosti.

Rand opustil hradbu a vydal se do hradu. Nezáleželo mu na tom, kam vlastně jde, pokud se nedostane někam, kde by ho mohl někdo čekat. Nešel proto ani ke svému pokoji, ani ke stájím, ani k branám – Masema se mohl rozhodnout a po Unovi vzkázat, že se pokoušel odejít – ani k zahradám. Dokázal myslet pouze na to, jak se udržet z cesty každé Aes Sedai. Dokonce i Moirain. Ona o něm věděla. Přesto však proti němu nic nepodnikla. Zatím. Zatím, pokud víš. Co když změnila názor? Možná právě ona poslala pro amyrlinin stolec.

Na chvíli se cítil ztracený. Opřel se o zeď. Kámen pod jeho ramenem byl tvrdý. Nevidoucíma očima zíral do dálky a viděl věci, které ani vidět nechtěl. Zkrocení. Bylo by opravdu tak špatné, kdyby to všechno skončilo? Skutečně skončilo! Rand zavřel oči, ale stále viděl sám sebe, jak se tu choulí jako králík, nemá kam utéct a kolem něj se stahují Aes Sedai jako krkavci. Muži, které Aes Sedai zkrotí, skoro vždycky brzy po zkrocení umřou. Prostě přestanou chtít žít. Až příliš dobře si vzpomínal na slova Toma Merrilina, než aby tomu byl ochoten čelit. Krátce zavrtěl hlavou a spěchal dál chodbou. Neměl by zůstávat na jednom místě, aspoň dokud ho nenajdou. Jak dlouho potrvá, než tě stejně objeví? Jsi jako ovce v košáru. Jak dlouho? Dotkl se jílce meče u boku. Ne, ne jako ovce. Ani pro Aes Sedai, ani pro nikoho jiného. Cítil se trochu hloupě, ale byl odhodlaný.

Lidé se vraceli ke svým úkolům. Kuchyní, která ležela nejblíže Velké síni, kde bude amyrlin a její oddíl této noci hodovat, se rozléhaly hlasy a třískání hrnců. Kuchaři, kuchtíci a kuchyňští pomocníci při své práci málem utíkali. Psi roztáčející rožně klusali v proutěných kolech a obraceli tak rožněná masa. Rand tímto horkým místem plným páry, vůně koření a vařených pokrmů rychle prošel. Nikdo se po něm ani neohlédl. Všichni měli příliš mnoho práce.

V zadním traktu, kde v malých pokojících žili sloužící, se to hemžilo jako v rozkopnutém mraveništi, jak sem všichni přibíhali, aby si oblékli nejlepší livreje. Děti si hrály v koutech, aby nikomu nepřekážely. Chlapci mávali dřevěnými mečíky a dívky si hrály s vyřezávanými panenkami, přičemž některé prohlašovaly, že ta jejich je amyrlin. Většina dveří byla otevřená a vstupní otvory byly zakryté pouze korálkovými závěsy. Za normálních okolností by to znamenalo, že kdokoliv, kdo tu bydlí, je připraven přijmout návštěvu, ale dnes to prostě značilo, že obyvatelé mají naspěch. Dokonce i ti, kdo se Randovi klaněli, tak činili za chůze.

Doslechne se někdo z těch, kdo odcházeli do služby, že ho hledají, a oznámí to? Řekne to některé Aes Sedai a poradí jí, kde ho najít? Náhle mu připadalo, že lidé, kteří ho míjejí, si ho zlomyslně prohlížejí a za jeho zády zvažují a odhadují. Dokonce i děti měly před jeho duševním zrakem pronikavější pohledy. Věděl, že je to jenom jeho představivost – byl si tím jistý, muselo to tak být – ale když měl obydlí sloužících za zády, cítil se, jako by unikl z pasti, do níž se mohl chytit.

Na některých místech v pevnosti lidé nebyli. Ty, kdo tu obvykle pracovali, propustili kvůli náhlému volnu. V dílně platnéře byly všechny výhně vyhaslé a kovadliny ztichlé. Panovalo tu ticho a chlad. Všechno bylo jako bez života. A přesto tu nebylo prázdno. Randa zasvrbělo a on se obrátil. Nikdo tam nebyl. Jenom velké hranaté truhlice na nástroje a kalicí lázně s olejem. Vstaly mu vlasy na hlavě a on se prudce otočil. Kladiva a kleště visely na svých místech na stěně. Rozzlobeně se rozhlížel po velké místnosti. Nikdo tu není. Je to jenom moje představivost. Ten vítr a amyrlin. To stačí, aby si člověk začal představovat ty nejroztodivnější věci.

Před platnéřskou dílnou kolem něj náhle zavířil vítr. Rand proti své vůli nadskočil, jak se lekl, že ho chce vítr chytit. Na chvíli znovu cítil slabý pach hniloby a zaslechl, jak se za ním kdosi potměšile pochechtává. Jenom na chviličku. Vyděšeně se otočil kolem dokola a ostražitě se rozhlížel. Dvorek, vydlážděný kočičími hlavami, byl až na něj zcela prázdný. Jenom ta tvoje zatracená představivost! Stejně se rozběhl, a za sebou znovu uslyšel ten smích, tentokrát však bez větru.

V otevřeném dřevníku se mu pocit cizí přítomnosti vrátil, měl dojem, že tu ještě někdo je. Cítil, že na něj kdosi upírá pohled zpoza vysoké hromady nařezaného dříví na topení, naskládaného v dlouhém dřevníku. Ten kdosi občas vyhlédl nad sáhy vysychajících prken a trámů čekajících na protějším konci dvorku u truhlářské dílny, která však nyní byla zavřená na noc. Rand se odmítl ohlédnout, odmítl byť jen pomyslet na to, jak by se jedny oči dokázaly pohybovat tak rychle z místa na místo, a to dokonce přes otevřené prostranství od hromady palivového dříví k sáhům řeziva, aniž by sám zahlédl sebemenší pohyb. Byl si jistý, že to jsou pouze jedny oči. Představivost. Nebo už možná blázním. Otřásl se. Ještě ne. Světlo, prosím, ještě ne. Strnule přešel přes dvorek a neviditelný pozorovatel ho následoval.

Rand kráčel dlouhými chodbami osvětlenými pouze několika pochodněmi a skladišti plnými pytlů s hrachem či fazolemi a laťkovými policemi, na nichž byly navršeny hromady scvrklých tuřínů a řepy, sudy s pivem a vínem a soudky nasolené hověziny. A ty oči tam byly pořád, občas ho sledovaly, občas čekaly, než vstoupí. Kromě svých nikdy nezaslechl jiné kročeje, ani vrznutí dveří, pouze když je sám otvíral a zavíral, ale ty oči tam byly. Světlo, opravdu šílím.

Pak otevřel dveře do dalšího skladiště a odtamtud se vyřinuly lidské hlasy a lidský smích a naplnily ho úlevou. Tam žádné neviděné oči nebudou. Vstoupil.

Půlka místnosti byla až do stropu nacpaná pytli s obilím. V druhé půlce klečelo v půlkruhu těsně vedle sebe před jednou holou stěnou několik mužů. Všichni na sobě měli kožené kabátce a vlasy zastřižené jako podomci. Neměli vyholené hlavy válečníků ani livreje. Nebyl tu nikdo, kdo by ho mohl náhodou prozradit. A co schválně? Jejich tichým mumláním proniklo chřestění kostek a kdosi hodil a nevázaně se zařehtal.

Při hře je pozoroval Loial, tlustým prstem si zamyšleně mnul bradu a hlavou skoro dosahoval ke krokvím téměř dva sáhy vysoko. Nikdo z hráčů mu nevěnoval pozornost. Ogierové sice v Hraničních státech nebyli vyloženě běžní, ale všichni je tady znali a přijímali je. Navíc Loial byl ve Fal Daře natolik dlouho, že už nevyvolával ani poznámky. Ogier měl tmavou kazajku s tuhým límečkem, nahoře zapnutou až ke krku a od pasu dolů rozšířenou přes vysoké boty. Jednu velkou kapsu měl vyboulenou a jakási velká váha mu ji táhla dolů. Jestli ho Rand dobře odhadl, byly to knihy. I když se šel Loial jenom podívat, jak lidé hrají hazardní hry, určitě by se od svých knih příliš nevzdálil.

Rand se přes všechno to, co se mu přihodilo, přistihl, jak se zubí. Loial na něj často takhle působil. Ogier toho o některých věcech věděl tolik a o jiných tak málo, ale zřejmě chtěl vědět všechno. Přesto si Rand vzpomínal na chvíli, kdy Loiala uviděl poprvé, s těmi jeho štětičkami na uších, převislým obočím připomínajícím dlouhé kníry a širokánským nosem – uviděl ho a myslel si, že před ním stojí trollok. Pořád se za to styděl. Ogierové, trolloci, myrddraalové a stvoření z temných koutů půlnočních příběhů. Tvorové z pověstí a bájí. Za to je považoval, než opustil Emondovu Roli. Ale od chvíle, kdy opustil domov, viděl příliš mnoho těchto příběhů zhmotněných, než aby mohl být ještě někdy klidný. Aes Sedai a neviditelní pozorovatelé a vítr, který ho chytí a přidrží. Úsměv mu zmizel ze rtů.

„Všechny příběhy jsou skutečné,“ řekl tiše.

Loial zastříhal ušima a obrátil se k Randovi. Když ho poznal, zeširoka se usmál a přistoupil blíž. „Á, tady jsi.“ Hlas měl jako hluboké bzučení čmeláka. „Neviděl jsem tě na přivítání. To bylo něco, co jsem ještě nezažil. Dvě věci. Šajnarské přivítáni a amyrlinin stolec. Amyrlin ale vypadala unaveně, nemyslíš? Nemůže to být snadné být amyrlin. Myslím, že to musí být horší než být starším.“ Loial se odmlčel a zatvářil se zamyšleně, ale jenom na chvíli. „Pověz mi, Rande, hraješ také kostky? Tady hrají jednodušší hru jenom se třemi kostkami. My v državě používáme čtyři. Oni mě nenechají hrát. Jenom řeknou: ‚Sláva stavitelům,‘ a nechtějí proti mně sázet. Podle mě to není spravedlivé, viď? A kostky, které používají, jsou trochu malé,“ – Loial se zamračil na svou ruku, která byla dost velká, aby jí zakryl lidskou hlavu – „ale já si stejně myslím…“

Rand ho popadl za ruku a přerušil ho. Stavitelé! „Loiale, ogierové vystavěli Fal Daru, že? Neznáš nějakou cestu ven, tedy mimo brány? Nějaký průchod? Odvodňovací rouru? Cokoliv, co by bylo dost velké, aby se tamtudy protáhl člověk? Taky by bylo dobré, kdyby to bylo za větrem.“

Loial se zatvářil nešťastně a konce dlouhého oboči se mu skoro dotýkaly tváří. „Rande, ogierové sice vybudovali Mafal Dadaranel, ale město bylo za trollockých válek zničeno. Tohle,“ – Loial se konečky prstů zlehka dotkl kamenné stěny – „postavili lidé. Mohl bych ti namalovat plán Mafal Dadaranelu – jednou jsem viděl mapy v jedné staré knize v Državě Šangtaj – ale o Fal Daře toho nevím o moc víc než ty. Ale je skvěle postavená, viď? Holá, ale dobře postavená.“

Rand se svezl na zeď a zavřel oči. „Potřebuju se dostat ven,“ zašeptal. „Brány jsou zavřené a nenechají nikoho projít, ale já se potřebuju dostat ven.“

„Ale proč, Rande?“ chtěl vědět Loial. „Tady ti nikdo neublíží. Jsi v pořádku? Rande?“ Náhle zesílil hlas. „Mate! Perrine! Myslím, že Randovi je špatně.“

Rand otevřel oči a viděl, jak se jeho přátelé zvedají z klubka hráčů. Mat Cauthon s nohama dlouhýma jako čáp a se slabým úsměvem, jako by viděl něco veselého, co nevidí nikdo jiný. Kudrnatý Perrin Aybara s mohutnými rameny a silnými pažemi od práce v kovárně. Oba na sobě pořád ještě měli oděv z Dvouříčí, prostý a pevný, nicméně obnošený.

Mat hodil kostky zpátky do půlkruhu klečících mužů a odcházel. Jeden z mužů za ním volal: „Hej, jižane, nemůžeš skončit, dokud vyhráváš.“

„Lepší teď, než kdybych prohrával,“ zasmál se Mat. Nepřítomně se dotkl kabátu v pase a Rand sebou trhl. Mat měl pod kabátem dýku s rubínem na jílci, dýku, bez níž neudělal ani krok, dýku, bez níž nemohl udělat ani krok. Byla to pošpiněná čepel z mrtvého města Šadar Logot, pošpiněná a pokřivená zlem skoro stejně hrozným jako to, které souviselo s Temným, zlem, které přede dvěma tisíci let Šadar Logot zničilo, a přesto pořád žije v jeho opuštěných troskách. Ta špína Mata zabije, pokud si dýku ponechá. A zabije ho o to rychleji, pokud ji odloží. „Ještě dostaneš příležitost vyhrát to zpátky.“ Klečící muži se suše zasmáli, čímž dali najevo, že si to nemyslí.

Perrin, přicházející za Matem k Randovi, měl sklopené oči. Perrin v poslední době pořád klopil oči a ramena měl svěšená, jako by nesl tíhu příliš velkou dokonce i pro své široké plece.

„Co se děje, Rande?“ vyptával se Mat. „Jseš bílej jako tvoje košile. Hej! Kdes sebral ty šaty? Stává se z tebe Šajnarec? Možná si taky koupím takovej plášť a jemnou košili.“ Zatřásl kapsou kabátu a ozvalo se zacinkání mincí. „Zdá se, že mám v kostkách štěstí. Vždycky, když na ně sáhnu, tak vyhraju.“

„Nic si kupovat nemusíš,“ sdělil mu Rand unaveně. „Moirain nechala vyměnit všechny naše šaty. Pokud vím, tak už všechno spálili, všechno až na to, co máte vy dva na sobě. Elansu se nejspíš bude shánět i po tomhle, takže být váma, rychle bych se převlíkl, než je z vás stáhne rovnou.“ Perrin pořád nevzhlédl, ale zapýřil se. Mat se zazubil ještě víc, i když to vypadalo trochu nuceně. Oni měli v lázni také problémy, a jenom Mat se snažil předstírat, že je mu to lhostejné. „A není mi špatně. Jenom se potřebuju dostat odtud. Objevil se tu amyrlinin stolec. Lan říkal… říkal, že když je amyrlin tady, bylo by pro mě lepší, kdybych byl už týden pryč. Musím odejít, jenže všechny brány jsou zavřené.“

„To říkal?“ Mat se zamračil. „Tomu nerozumím. On proti Aes Sedai nikdy neřekne ani slovo. Tak proč teď? Hele, Rande, já nemám Aes Sedai rád o nic víc než ty, ale ony nám nic neudělají.“ Když to říkal, Mat ztišil hlas a ohlédl se přes rameno, aby se podíval, jestli někdo z hráčů neposlouchá. V Hraničních státech se sice Aes Sedai báli, ale zdaleka tu nebyly nenáviděny, a neuctivá poznámka by mohla člověka zatáhnout do bitky či něčeho horšího. „Koukni na Moirain. Ona není tak špatná, i když je Aes Sedai. Seš jako Cenn Buie, když o nich u nás doma v hostinci U Vinnýho střiku vykládal různý příběhy. Chci říct, ona nám neublíží, a ty ostatní taky ne. Proč by to dělaly?“

Perrin zvedl oči. Žluté oči, zářící v nejasném světle jako leštěné zlato. Moirain nám neublíží? pomyslel si Rand. Když opouštěli Dvouříčí, měl Perrin stejně tmavohnědé oči jako Mat. Rand neměl tušení, co tu změnu způsobilo – Perrin o tom nechtěl mluvit, vlastně od chvíle, kdy se mu to stalo, nechtěl mluvit o ničem – ale stalo se to právě v době, kdy začal věšet ramena a chovat se odtažitě, jako by se cítil sám i v okamžiku, kdy měl kolem sebe přátele. Perrinovy oči a Matova dýka. Nic z toho by se nestalo, kdyby zůstali v Emondově Roli, odkud je odvedla právě Moirain. Rand věděl, že není spravedlivý. Kdyby Moirain nebyla přišla do jejich vesnice, už by nejspíš zemřeli rukama trolloků, a značná část obyvatel Emondovy Role nejspíš také. Ale toto pomyšlení Perrina nerozveselilo, už se nesmál jako dřív, ani to neodstranilo dýku z Matova opasku. A co já? Kdybych byl doma a pořád naživu, byl bych tím, čím jsem teď? Přinejmenším bych si nelámal hlavu s tím, co mi udělají Aes Sedai.

Mat na něho stále zmateně civěl a Perrin zvedl hlavu dost na to, aby se na něj mohl zpod obočí kouknout. Loial trpělivě čekal. Rand jim nemohl vysvětlit, proč se musí od amyrlin držet dál. Oni nevěděli, co je zač. Věděl to Lan. A Moirain. Taky Egwain a Nyneiva. Rand si přál, aby se to nikdo z nich nedověděl, a hlavně si přál, aby to nevěděla Egwain, ale aspoň Mat a Perrin – a taky Loial – si mysleli, že je pořád stejný. Raději by zemřel, než by jim to prozradil, než by v jejich očích viděl váhání a obavy, jaké vídal u Egwain a Nyneivy dokonce i tehdy, když se snažily, seč mohly, aby nic nedaly najevo.

„Někdo… mě sleduje,“ vypravil ze sebe nakonec. „Sleduje mě. Jenomže… jenomže tam nikdo není.“

Perrin trhl hlavou nahoru a Mat si olízl rty a zašeptal: „Mizelec?“

„Ovšemže ne,“ vyhrkl Loial. „Jak by se bezoký dostal do Fal Dary, ať už do města, nebo do pevnosti? Podle zákona nesmí nikdo za městskými hradbami skrývat tvář a lampáři musí udržovat ulice celou noc osvětlené, takže v nich není ani kousek stínu, kde by se mohl myrddraal schovat. To se nemůže stát.“

„Hradby mizelce nezastaví,“ podotkl Mat. „Ne, když opravdu chce vejít. Nevím, že by s tím zákony a lucerny mohly něco udělat.“ Nemluvil jako někdo, kdo mizelce skoro považuje za něco, co se vyskytuje pouze ve vyprávěnkách kejklířů, jako tomu bylo sotva před půl rokem. Už jich viděl až dost.

„A pak tu byl ten vítr,“ pravil Rand. Hlas se mu téměř nezatřásl, když líčil, co se stalo na věži. Perrin zaťal pěsti, až mu zapraskalo v kloubech. „Jenom jsem chtěl odtud odejít,“ dokončil Rand. „Chtěl jsem se vydat na jih. Někam daleko. Prostě někam pryč od lidí.“

„Ale když jsou brány zavřený, jak se dostaneme ven?“ chtěl vědět Mat.

Rand na něj zazíral. „My?“ Musí jít sám. Pro každého člověka by pobyt v jeho blízkosti byl nakonec nebezpečný. Stane se pro všechny nebezpečným, a dokonce ani Moirain nedokázala určit, kolik času mu ještě zbývá. „Mate, víš, že musíš jít do Tar Valonu s Moirain. Říkala, že je to jediný místo, kde tě můžou oddělit od tý dýky, abys přitom neumřel. A ty víš, co se stane, jestli si ji necháš.“

Mat se dotkl kabátu nad místem, kde měl za pasem dýku, aniž si zřejmě uvědomil, že to dělá. „‚Dar Aes Sedai je návnadou na ryby,‘“ ocitoval. „No, možná nechci, aby se mi do pusy zasekl háček. Možná je to, co se mnou chce v Tar Valonu províst, horší, než když tam nepůjdu. Možná lže. ‚Pravda, kterou říká Aes Sedai, není nikdy taková, za jakou ji považuješ.‘“

„Napadají tě ještě nějaká další přísloví, která ze sebe potřebuješ dostat?“ zeptal se Rand. „‚Jižní vítr přináší příjemného hosta, severní prázdný dům‘? A ‚zlatě pomalované prase zůstává prasetem‘? A co třeba ‚mluvením ovci neostříháš‘? Nebo ‚hlupákova slova jsou prach‘?“

„Jen klid, Rande,“ ozval se tiše Perrin. „Nemusíš být hned hrubý.“

„Že ne? Možná nechci, abyste vy dva šli se mnou, pořád se kolem mě motali, dostávali se do průšvihů a pak čekali, že vás z nich vytáhnu. Napadlo vás to někdy? Ať shořím, copak vás nikdy nenapadlo, že už mě třeba nebaví, jak vás mám za zády vždycky, když se otočím? Jste se mnou pořád, a já už toho mám po krk.“ Perrinův raněný výraz se do něj zařízl jako nůž, ale Rand odhodlaně pokračoval dál. „Někteří tady si myslí, že jsem pán. Pán. Možná se mi to líbí. Ale koukněte se na sebe. Hrajete kostky s podomky. Až odejdu, půjdu sám. Vy dva můžete jít do Tar Valonu nebo do háje, ale já odtud odejdu sám.“

Matovi ztuhly rysy a přes kabát svíral dýku, až mu zbělely klouby. „Jestli to tak chceš,“ ucedil ledově. „Myslel jsem, že jsme byli… Cokoliv si přeješ, al’Thore. Ale jestli se já rozhodnu odejít zároveň s tebou, půjdu, a ty se ode mě můžeš držet dál.“

„Nikdo nikam nepůjde,“ upozornil Perrin, „jestliže jsou zavřený brány.“ Znovu upíral zrak na podlahu. Od stěn se odrazil smích hráčů, jak kdosi prohrál.

„Běžte, nebo zůstaňte,“ ozval se Loial, „společně, či sami, na tom nezáleží. Všichni tři jste ta’veren. Dokonce i já to vidím, a to ani nemám nadání, soudím jenom podle toho, co se kolem vás děje. A Moirain Sedai to říká taky.“

Mat rozhodil ruce. „Už dost, Loiale. Už o tom nechci slyšet.“

Loial zavrtěl hlavou. „Ať to budeš poslouchat, nebo ne, pořád to bude platit. Kolo času tká vzor věků a životy lidí používá jako vlákna. A vy tři jste ta’veren, středobody té látky.“

„Už ne, Loiale.“

„Nějaký čas kolo ohýbá vzor kolem vás, ať uděláte cokoliv. A to, co děláte, je mnohem spíš vybráno kolem než vámi. Ta’veren za sebou tahají dějiny a tvarují vzor už jen tím, že existují, ale kolo tká ta’veren pevnější nitkou než ostatní lidi. Ať půjdete kamkoliv, ať uděláte cokoliv, dokud kolo nerozhodne jinak, budete…“

„Už ne!“ zařval Mat. Muži hrající v kostky se obrátili a zamračili se na něj, než se vrátili zpátky ke hře.

„Promiň, Mate,“ burácel Loial. „Vím, že moc mluvím, ale nechtěl jsem…“

„Už tady nezůstanu,“ oznámil Mat krokvím, „s užvaněným ogierem a hlupákem, který má hlavu moc velkou i na to, aby na ní mohl nosit klobouk. Jdeš, Perrine?“

Perrin si povzdechl, podíval se na Randa a kývl.

Rand se díval, jak odcházejí, a hrdlo měl stažené. Musím jít sám. Světlo mi pomáhej, musím.

Loial za nimi také hleděl a obočí měl starostlivě svěšené. „Rande, opravdu jsem nechtěl…“

Rand promluvil schválně drsným hlasem. „Na co čekáš? Běž s nimi! Nechápu, proč tu ještě stojíš. Když neznáš cestu ven, k ničemu mi nejsi. Běž už! Běž si hledat ty svoje stromy a ty svoje pitomý háje, jestli už je všechny nepokáceli. Stejně udělali dobře, jestli je pokáceli.“

Loial měl v očích velkých jako šálky nejdřív překvapený a ublížený výraz, ale ten se pomalu změnil v hněvivý. Rand ani netušil, že se ogier vůbec dokáže zatvářit rozzlobeně. V některých starých příbězích se vyprávělo, že ogierové jsou divocí, i když se nikdy nemluvilo o tom, jak přesně se to projevuje, ale Rand nikdy nepotkal nikoho mírnějšího, než byl Loial.

„Pokud si to přeješ, Rande al’Thore,“ pronesl Loial škrobeně. Strnule se uklonil a odkráčel za Matem a Perrinem.

Rand se svezl na naskládané pytle s obilím. No, poškleboval se mu hlásek v hlavě, takže jsi to udělal, co? Musel jsem, řekl Rand tomu hlásku. Budu nebezpečný pro všechny kolem sebe. Krev a popel, zblázním se a… Ne! Ne, nezblázním! Nebudu používat sílu, takže se nezblázním a… Ale nemůžu to riskovat. Nemůžu, copak to nechápeš? Ale ten hlásek se mu jenom dál posmíval.

Rand si uvědomil, že ho hráči pozorují. Všichni sice pořád ještě klečeli u stěny, ale byli otočení k němu. Šajnarci jakéhokoliv postavení byli téměř vždy zdvořilí a uhlazení, dokonce i ke smrtelným nepřátelům, a ogierové nikdy žádné nepřátele ze Šajnaru neměli. V očích hráčů se zračil šok. Tváře měli bezvýrazné, ale jejich oči říkaly, že to, co Rand udělal, bylo špatné. Jedna jeho část s nimi souhlasila, a to mlčenlivé obvinění ho proto hluboce zasáhlo. Hráči se na něho jenom dívali, ale Rand vyklopýtal ze skladiště, jako by ho pronásledovali.

Otupěle chodil skladišti a hledal místo, kde by se mohl ukrýt, dokud nebudou brány opět otevřené. Pak by se třeba mohl schovat ve voze se zásobami. Jestli nebudou vozy cestou ven prohledávat. Jestli nebudou prohledávat skladiště, jestli neprohledají celou pevnost. Rand o tom umíněně odmítal přemýšlet a tvrdohlavě se soustředil na hledání skrýše. Ale cokoliv našel – proláklinu v naskládaných pytlích se zrním, uzoučkou uličku vedoucí podél zdi za nějakými sudy s vínem, opuštěné skladiště napůl zaplněné prázdnými bedýnkami a stíny – pořád si představoval, jak to tu prohledávají a nakonec ho najdou. Představoval si toho neviditelného pozorovatele, ať už to byl kdokoliv – nebo cokoliv – jak ho tam také nalézá. A tak hledal dál, žíznivý, uprášený a se kšticí plnou pavučin.

Nakonec dorazil do pochodněmi matně osvětlené chodby a tou chodbou se kradla Egwain a zastavovala se, aby mohla nahlédnout do dveří ke skladištím, kolem nichž procházela. Tmavé vlasy, které jí visely až k pasu, měla svázané červenou stužkou a na sobě měla šaty podle šajnarské módy v barvě holubičí šedi lemované červenou. Když ji Rand zahlédl, padl na něj smutek a pocit ztráty mnohem horší, než když odehnal Mata, Perrina a Loiala. Vyrůstal s představou, že se s Egwain jednou vezmou. Oba s tím vyrůstali. Ale teď…

Egwain nadskočila, když se Rand zjevil přímo před ní, a hlasitě vydechla, ale řekla jen: „Tak tady jsi. Mat s Perrinem mi řekli, co jsi udělal. A Loial taky. Vím, o co ti jde, Rande, a je to úplná hloupost.“ Zkřížila si ruce na prsou a velké, tmavé oči odhodlaně upírala na něj. Randa by moc zajímalo, jak se jí daří koukat na něj svrchu – dělala to schválně – když mu s bídou sahala k bradě a kromě toho byla o dva roky mladší.

„Jasně,“ zavrčel Rand. Její vlasy ho náhle rozzlobily. Dokud neopustil Dvouříčí, nikdy neviděl dospělou ženu s rozpuštěnými vlasy. Tam každá dívka dychtivě čekala, až ženský kroužek její vesnice prohlásí, že je dost stará, aby si mohla zaplést cop. Egwain tedy určitě dost stará byla. A teď tady stojí s vlasy až na tu stuhu rozpuštěnými. Chci se vrátit domů, a nemůžu. A ona se nemůže dočkat, až na Emondovu Roli zapomene. „Jdi pryč a taky mě nech být. Už přece nechceš pobývat ve společnosti ovčáka. Je tu kolem dost Aes Sedai, než abys tu bloudila jako náměsíčná. A nikomu neříkej, že jsi mě viděla. Jdou po mně, a já nepotřebuju, abys jim pomáhala ještě ty.“

Egwain na lících naskočily rudé skvrny. „Ty si myslíš, že bych…“

Rand se otočil k odchodu a ona se na něj s výkřikem vrhla a rukama ho objala kolem nohou. Oba se zřítili na kamennou podlahu a Randovy sedlové brašny a rance odlétly stranou. Když Rand dopadl na zem, zachrčel, protože se mu do boku zaryl jílec meče, a pak ještě jednou, když se Egwain narovnala a žuchla mu na záda jako na židli. „Moje matka,“ prohlásila Egwain rázně, „mi vždycky říkala, že nejlepší způsob, jak jednat s mužem, je naučit se jezdit na mezkovi. Říkávala, že oba mají většinou asi stejně tolik rozumu. Mezci jsou ale občas chytřejší.“

Rand zvedl hlavu a přes rameno se na ni ohlédl. „Slez dolů, Egwain. Slez dolů! Egwain, jestli neslezeš,“ – Rand hrozivě ztišil hlas – „něco ti udělám. Víš, co jsem zač.“ A aby své tvrzení podpořil, hrozivě se na ni podíval.

Egwain si odfrkla. „Neudělal bys to, ani kdybys mohl. Ty bys neublížil ani mouše. Ale stejně to nemůžeš udělat. Vím, že nemůžeš usměrňovat jedinou sílu vždycky, když chceš. Takže ani mně, ani nikomu jinýmu neublížíš. Já jsem ale brala hodiny u Moirain, takže jestli nebudeš poslouchat rozumný rady, Rande al’Thore, mohla bych ti klidně zapálit spodky. Tolik už zvládnu. Jen pokračuj a uvidíme, jestli to nedokážu.“ Náhle jedna z pochodní, ta nejblíž k nim, na okamžik jasně vzplála. Egwain vyjekla a překvapeně na ni zírala.

Rand se zkroutil a popadl ji za ruku, stáhl si ji ze zad a posadil ji ke stěně. Když se sám posadil, Egwain se vsedě opírala o zeď a zuřivě si mnula ruku. „Ty bys to vážně udělala, co?“ utrousil Rand rozzlobeně. „Zahráváš si s věcmi, kterým nerozumíš. Spálila bys nás oba na uhel!“

„Mužský! Když nemůžou vyhrát hádku, buď utečou, nebo se obrátí k hrubý síle.“

„To se podívejme! Kdo koho shodil? Kdo na kom seděl? A tys mi vyhrožovala – ty ses pokusila o…!“ Rand zvedl ruce. „Ne, tohle ne. Děláš mi to pořád. Kdykoliv si uvědomíš, že se spor ubírá jiným směrem, než se líbí tobě, najednou se dohadujeme o něčem úplně jiným. Tentokrát ne.“

„Já se nehádám,“ prohlásila Egwain klidně, „a ani se nesnažím něco zamlouvat. Co je schovávání se jinýho než utíkání? A až se schováš, utečeš nadobro. A co s tím, jak jsi ublížil Matovi, Perrinovi a Loialovi? A mně? Já vím proč. Bojíš se, že někomu ublížíš ještě víc, když neodejdeš. Jestli nebudeš dělat něco, co bys neměl, tak si nemusíš dělat starosti s tím, že někomu ublížíš. A ty zatím pobíháš kolem a kopeš jako mezek, a přitom ani nevíš, jestli k tomu máš vůbec důvod. Proč by měla amyrlin, nebo kterákoliv jiná Aes Sedai kromě Moirain, vědět, že existuješ?“

Rand na ni chvíli zíral. Čím víc času Egwain trávila s Moirain a Nyneivou, tím víc přebírala jejich způsoby, přinejmenším když chtěla. Občas si byly tak podobné, Aes Sedai s vědmou, odtažité a vědoucí. U Egwain ho to zneklidňovalo. Nakonec jí pověděl, co mu řekl Lan. „Co jiného tím mohl myslet?“

Egwain ztuhla ruka na jeho paži a ona se soustředěně zamračila. „Moirain o tobě ví a nic neudělala, tak proč by měla něco dělat teď? Ale jestli Lan…“ Když se mu podívala do očí, pořád ještě se mračila. „Skladiště je první místo, kam se podívají, teda jestli tě budou hledat. Dokud nezjistíme, že tě hledají, musíme tě uklidit někam, kde by je nikdy nenapadlo hledat. Už vím. Vězení.“

Rand se vyškrábal na nohy. „Vězení!“

„Ale ne do kobky, hlupáčku. Občas tam večer chodívám navštěvovat Padana Faina. Nyneiva tam chodí taky. Každýmu bude připadat úplně v pořádku, když tam půjdu i dneska. Popravdě, když má každý oči jen pro amyrlin, nikdo si nás ani nevšimne.“

„Ale Moirain…“

„Ona pantátu Faina do vězení vyslýchat nechodí. Nechává si ho přivést k sobě. A to už neudělala pár týdnů. Věř mi, tam budeš v bezpečí.“

Přesto Rand váhal. Padan Fain. „A vůbec, proč chodíš toho formana navštěvovat? Je to temný druh, který se k tomu sám přiznal, a je to špatný člověk. Ať shořím, Egwain, on přece přivedl trolloky do Emondovy Role! Je to Temného honicí pes, sám si tak říká, a po mý stopě jde už od Jarnic.“

„Ale teď je bezpečně za železnými mřížemi, Rande.“ Nyní zaváhala Egwain a podívala se na něj téměř prosebným pohledem. „Rande, přijížděl s vozem do Dvouříčí každý rok, co jsme se narodili. Zná všechny lidi, co znám já, všechna ta místa. Je to divný, ale čím dýl je zamčený, tím snáz se stává sám sebou. Je to skoro, jako by se od Temného osvobodil. Znovu se směje a vykládá veselý příhody o lidech z Emondovy Role, a občas o místech, o kterých jsem předtím nikdy ani neslyšela. Občas je skoro jako starý pantáta Fain. Já si prostě jenom ráda popovídám s někým o domově.“

Protože já se ti vyhýbám, napadlo Randa, a protože Perrin se vyhýbá každému a Mat většinu času tráví hazardem a hýřením. „Neměl jsem se tak uzavřít do sebe,“ zamumlal a povzdechl si. „No, jestli si Moirain myslí, že je to dost bezpečný pro tebe, hádám, že je to bezpečný i pro mě. Ale není nutný, aby ses do toho zase míchala.“

Egwain vstala a plně se věnovala oprašování oděvu, přičemž se vyhýbala pohledu Randovi do očí.

„Moirain řekla, že je to bezpečné, že ano? Egwain?“

„Moirain Sedai mi nikdy neřekla, že pantátu Faina nesmím navštěvovat,“ pronesla opatrně Egwain.

Rand na ni zazíral a pak vybuchl: „Ty ses jí nikdy nezeptala! Ona to ani neví. Egwain, tohle je hloupost. Padan Fain je temný druh, a to ten nejhorší druh, jaký vůbec existuje.“

„Je zavřený v kobce,“ namítla škrobeně Egwain, „a já nemusím žádat Moirain o svolení ke všemu, co dělám. Teď je stejně trochu pozdě dělat si starosti s tím, co si myslí nějaká Aes Sedai, ne? Tak co, jdeš?“

„Najdu vězení i bez tebe. Už mě hledají, nebo brzo budou, a tobě rozhodně neprospěje, když tě najdou se mnou.“

„Beze mě,“ odsekla suše, „nejspíš zakopneš o vlastní nohy, padneš amyrlin do klína a pak všechno přiznáš, jak se budeš snažit z toho vymluvit.“

„Krev a popel, ty bys měla být u nás doma v ženským kroužku. Kdyby muži opravdu byli tak neohrabaní a bezmocní, jak si zřejmě myslíš, nikdy bychom…“

„Hodláš tady postávat a žvanit, dokud tě nenajdou? Seber si věci, Rande, a pojď se mnou.“ Aniž by čekala na odpověď, otočila se na patě a vyrazila chodbou. Rand si cosi pro sebe zabručel a váhavě poslechl.

V postranních chodbách, kterými se ubírali, bylo pár lidí – většinou sloužících – ale Rand měl pocit, že se všichni schválně dívají na něj. Ne na muže, který je vystrojený na cestu, ale na něj, na Randa al’Thora. Věděl, že si to jenom představuje – doufal, že ano – ale i tak se mu nijak neulevilo, když se zastavili v průchodu hluboko pod pevností před vysokými dveřmi s malým zamřížovaným okénkem a stejně hustě obitými železem, jako byly ty ve vnější hradbě. Pod okénkem bylo klepátko.

Okénkem Rand dohlédl na holé stěny a na dva vojáky s vlasy vyholenými až na kadeř na temeni, kteří s obnaženými hlavami seděli u stolu, na němž stála lucerna. Jeden z mužů si pomalými, dlouhými pohyby ocílky brousil dýku. Když Egwain zaklepala, ani sebou při hlasitém zazvonění železného klepadla o železnou mříž netrhl. Ten druhý, s mrzutým výrazem, vzhlédl ke dveřím, jako by zvažoval, zda se má zvednout. Byl nahrbený a podsaditý, sotva se mohl podívat okýnkem.

„Co chcete? Aha, to jsi zase ty, holka. Jdeš se podívat na svýho temnýho druha? A kdo je tohle?“ Ani nenaznačil, že by chtěl dveře otevřít.

„To je můj přítel, Čangu. Taky se přišel kouknout na pantátu Faina.“

Muž si Randa prohlédl a ohrnul horní ret, až mu byly vidět zuby. Rand si nemyslel, že to měl být úsměv. „No,“ utrousil Čangu nakonec. „Tak. Seš vysokej, co? Vysokej. A na takovýho, jako seš ty, je to slušnej maškarní úbor. Někdo tě chytil mladýho ve Východním Pomezí a zkrotil tě?“ Odsunul závory a otevřel dveře. „No tak pojď dál, jestli chceš.“ Pokračoval posměšným tónem. „A dávej pozor, ať se neuhodíš do hlavy, můj pane.“

Toho se Rand bát nemusel. Dveře by stačily i Loialovi. Rand vešel za Egwain dovnitř a přemítal, zda tento Čangu hodlá způsobit nějaké potíže. Byl to první hrubý Šajnarec, jakého Rand potkal. Dokonce i Masema byl pouze chladný, ne skutečně sprostý. Ale tento chlapík jenom s prásknutím zavřel dveře a zastrčil těžké závory. Pak došel k nějakým policím za stolem a vzal odtamtud lucernu. Druhý muž nepřestával brousit dýku, dokonce od ní ani nevzhlédl. Místnost byla až na stůl, lavice a police holá, na podlaze ležela sláma a v protější stěně byly další železem obité dveře vedoucí hlouběji do vězení.

„Budete chtít nějaký světlo, co,“ žvanil Čangu dál, „tam potmě s tím vaším přítelíčkem temným druhem.“ Zasmál se, drsně a nevesele, a zapálil knot. „Už na vás čeká.“ Strčil lucernu Egwain a skoro dychtivě odemkl vnitřní dveře. „Už na vás čeká. Je tam, v temnotě.“

Rand se ve tmě za dveřmi nejistě zastavil a Čangu se za ním zazubil, ale Egwain Randa popadla za rukáv a táhla ho za sebou. Dveře se s prásknutím zavřely a skoro mládence uhodily do zad. Zazvonilo to, jak Čangu vracel závory na místo. Světlo tu pocházelo pouze od lucerny, malé jezírko v temnotě kolem nich.

„Jsi si jistá, že nás nechá odejít?“ zeptal se Rand. Uvědomil si, že ten muž jeho meči a luku nevěnoval nejmenší pozornost, dokonce se ani nezeptal, co je v těch rancích. „To nejsou moc dobří strážní. Co se jeho týče, mohli bychom chtít Faina osvobodit.“

„Oni mě přece znají,“ namítla Egwain, ale znělo to nejistě, a tak dodala: „Pokaždý, když přijdu, chovají se hůř. Všichni strážní. Jsou hrozivější a mrzutější. Když jsem přišla poprvý, Čangu se mnou žertoval, a Nidao teď už ani nepromluví. Ale myslím, že to je tou prací tady, ta určitě člověku náladu nepozvedne. Možná za to můžu já. Tohle místo mi taky na náladě nepřidá.“ Přes svá slova ho s důvěrou vedla do čenočerné tmy. Rand měl volnou ruku položenou na jílci meče.

Bledé světlo lampy ukazovalo širokou chodbu se stejnými železnými okýnky po obou stranách, vedoucími do kobek s kamennými zdmi. Jak procházeli kolem, jenom ve dvou kobkách byli vězni. Ti seděli na úzkých pryčnách, a když na ně dopadlo světlo, stínili si oči rukama a mračili se mezi prsty. I když měli tváře zakryté, Rand si byl jistý, že se mračí. Oči se jim ve světle lucerny leskly.

„Tenhle rád pije a rve se,“ vysvětlovala Egwain a ukázala na hřmotného chlapíka s vpadlými klouby. „Tentokrát úplně sám zničil šenk v krčmě ve městě a několik chlapů ošklivě poranil.“ Druhý vězeň měl honosný, zlatem lemovaný plášť se širokými rukávci a nízkými nablýskanými střevíci. „Ten se snažil odjet z města a nezaplatil přitom účet,“ – tu si Egwain hlasitě odfrkla. Její otec byl v Emondově Roli nejen starostou, ale i hostinským – „a nezaplatil ani půl tuctu kramářů a kupců, co jim byl dlužný.“

Muži jenom prskali a sprostě jim nadávali stejnými výrazy, jaké používaly kupecké stráže.

„Každý den je to s nimi horší,“ pronesla Egwain napjatým hlasem a zrychlila krok.

Už byla dost napřed, když dorazili ke kobce Padana Faina na úplném konci chodby, a Rand se ocitl mimo dosah lampy. Zůstal stát ve stínech mimo světlo.

Fain seděl na pryčně a netrpělivě se předkláněl, jako by na něco čekal, přesně jak říkal Čangu. Byl to kostnatý mužík s pronikavýma očima, dlouhými pažemi a velkým nosem. Teď byl dokonce ještě hubenější, než jak si ho Rand pamatoval. To nebyla vychrtlost způsobená vězením – jídlo tu dostávali stejné jako sluhové, a dokonce ani nejhorší zločinec nebyl o nic ukrácen – ale tím, co dělal, než dorazil do Fal Dary.

Pohled na něj přivolal zpátky vzpomínky, bez kterých by se Rand klidně obešel. Fain na kozlíku velkého formanského vozu, jak kočíruje spřežení přes Vozový most, když v předvečer Jarnic přijíždí do Emondovy Role. A o Jarnicích dorazili trolloci, zabíjeli, pálili a lovili. Lovili tři mladé muže, jak říkala Moirain. Lovili mě, jenom kdyby to věděli, a Faina používali jako honicího psa.

Fain při Egwainině příchodu vstal. Oči si před světlem nestínil, dokonce ani nezamrkal. Usmál se na ni, ale ten úsměv měl pouze na rtech, pak zvedl oči nad Egwain a podíval se přímo na Randa, skrytého v temnotě za hranicí světla. Ukázal na něj dlouhým prstem. „Cítím, že se tam schováváš, Rande al’Thore,“ řekl a skoro lkal. „Nemůžeš se schovat, přede mnou ne, a před nimi taky ne. Myslel sis, že to skončilo, viď? Ale ten boj je nekonečnej, al’Thore. Přicházejí si pro mě a přicházejí si pro tebe a válka pokračuje. Ať budeš žít, nebo umřeš, pro tebe to nikdy neskončí. Nikdy.“ Náhle začal zpívat.

„Už blíží se den, kdy všichni budou volní.

Dokonce ty a snad i já.

Už blíží se den, kdy všichni zemřou.

Určitě ty, ale nikdy já.“

Nechal ruku klesnout a zvedl oči, takže hleděl do tmy u stropu. Rty se mu zkroutily v pokřiveném úsměvu a on se uchechtl, jako by ho to, co viděl, pobavilo. „Mordeth ví víc než vy všichni. Mordeth ví.“

Egwain couvala od jeho kobky, až narazila na Randa, takže na mříže Fainovy cely dopadal jenom krajíček světla. Formana skryla temnota, ale pořád slyšeli jeho pochechtávání. I když ho Rand neviděl, byl si jistý, že Fain pořád zírá do prázdna.

Otřásl se a přejel prsty po jílci meče. „Světlo!“ zachraptěl. „Tak tomuhle říkáš takový, jaký býval?“

„Občas je to s ním lepší a občas horší.“ Egwain se chvěl hlas. „Tohle je horší – mnohem horší než obvykle.“

„Rád bych věděl, co tam vidí. Je šílený, když tak zírá na kamenný strop ve tmě.“ Kdyby tam kámen vůbec nebyl, díval by se přímo do ženských komnat. Kde je Moirain a amyrlinin stolec. Rand se znovu otřásl. „Je šílený.“

„Tohle nebyl dobrý nápad, Rande.“ Ohlížejíc se přes rameno na kobku, táhla ho pryč a ztišila hlas, jako by se bála, že by ji mohl Fain zaslechnout. Provázelo je Fainovo chechtání. „I kdyby tady nehledali, nemůžu tu zůstat, když je takový, a myslím, že ty bys taky neměl. Dneska je na něm něco, co…“ Egwain se roztřeseně nadechla. „Existuje ještě jedno místo, který je bezpečný před prohlídkou, dokonce víc než tohle. Předtím jsem se o něm nezmínila, protože bylo snazší dojít sem, ale do ženských komnat se nikdy dívat nebudou. Nikdy.“

„Do ženských…! Egwain, Fain je možná šílený, ale ty jsi ještě šílenější. Před vosami se nemůžeš schovat ve vosím hnízdě.“

„Kde jinde by to bylo lepší? Která je ta jediná část pevnosti, kam žádný muž bez pozvání ženy nikdy nevstoupí, dokonce ani urozený pán Agelmar? Který je to jediný místo, kde by nikoho ani nenapadlo hledat muže?“

„Kde je to jediný místo v celé pevnosti, které bude určitě plný Aes Sedai? To je bláhovost, Egwain.“

Egwain píchla do jeho ranců, jako by bylo vše rozhodnuto. „Musíš si zabalit meč a luk do pláště a pak to bude vypadat, že mi něco neseš. Nemělo by být těžký najít kabátec a košili, co nejsou tak fajnový. Ale budeš se muset shrbit.“

„Už jsem ti říkal, že to neudělám.“

„Protože se chováš jako umíněnej mezek, měl by ses ujmout práva dělat mi nákladní zvíře. Teda pokud opravdu nechceš radši zůstat tady dole.“

Z černého stínu se k nim donesl Fainův tichý smích. „Ten boj nikdy neskončí, al’Thore. Mordeth ví.“

„Měl bych větší naději, kdybych skočil z hradeb,“ zabručel Rand. Ale shodil rance z ramen a začal balit meč, luk a toulec, jak Egwain navrhovala.

V temnotě se smál Fain. „Nikdy to neskončí, al’Thore. Nikdy.“

Kapitola 4

Slyšení

Sama ve svých pokojích v ženských komnatách si Moirain na ramenou upravila šátek vyšívaný propletenými břečťanovými a vinnými větévkami a prohlížela si výsledek ve vysokém zarámovaném zrcadle stojícím v rohu. Když se zlobila, její velké tmavé oči svou pronikavostí připomínaly oči jestřába. Teď jako by pronikaly skrze postříbřené sklo zrcadla. Byla to pouhá náhoda, že když dorazila do Fal Dary, měla šátek v sedlové brašně. Na zádech šátku se skvěl plamen Tar Valonu a dlouhé třásně svou barvou prozrazovaly její adžah – Moirain měla třásně modré jako ranní obloha. Aes Sedai zřídka nosívaly tyto šátky mimo Tar Valon, a i tam většinou pouze v Bílé věži. V Tar Valonu pak hlavně při schůzích věžové sněmovny, které formální šátky vyžadovaly. Za Zářícími hradbami pohled na plamen vyvolával pouze zmatek, lidé se buď běželi schovat, nebo možná přivolat děti Světla. Šíp bělokabárníka byl stejně smrtící pro Aes Sedai jako pro kohokoliv jiného a děti byly příliš mazané, než aby nechaly Aes Sedai zahlédnout lučištníka dřív, než šíp dopadl, když by s tím snad ještě mohla něco udělat. Moirain rozhodně nečekala, že by si šátek ve Fal Daře někdy oblékla. Ale na přijetí u amyrlin bylo třeba dodržet jisté způsoby.

Moirain byla útlá, ne zrovna vysoká, s hladkými tvářemi bezvěkých Aes Sedai, takže často vypadala mladší, než ve skutečnosti byla, nicméně měla velitelský půvab a svým klidným vystupováním dokázala ovládnout každé shromáždění. Způsoby, které jí vštípili, když vyrůstala v královském paláci v Cairhienu, pobyt mezi Aes Sedai jenom zdůraznil, nijak je neumenšil. Moirain věděla, že dnes bude tohle všechno potřebovat. Ale klidná byla jen navenek. Muselo se stát něco nepříjemného, jinak by sem amyrlin sama nepřišla, přemítala přinejmenším podesáté. Ale jaké to jsou potíže a koho si vybrala jako svůj doprovod? Proč sem? Proč teď? Teď se to přece nesmí zvrtnout.

Když se Moirain dotkla zlatého řetízku, který měla připevněný ve zvlněných tmavých vlasech splývajících až na ramena, v prstenu s Velkým hadem na její pravé ruce se matně odráželo světlo. Na řetízku měla na čele pověšený malý modrý kamínek. Mnohé z Tar Valonu věděly o tricích, které dokázala, když kamínek použila jako ohnisko. Byl to jenom vyleštěný kousek modrého křišťálu, jenom něco, co jako mladá dívka používala, když se začala učit a neměl ji kdo vést. Ta dívka si vzpomněla na příběhy o angrialu, a dokonce o ještě mocnějším sa’angrialu – o oněch bájných pozůstatcích věku pověstí, které Aes Sedai umožňují usměrnit víc jediné síly, než by dokázala bez pomoci – vzpomněla si na ně a napadlo ji, že nějaké takové ohnisko je nutné k usměrňování vůbec. Její sestry z Bílé věže znaly jen pár jejích triků a některé pouze předpokládaly, včetně takových, které vůbec neexistovaly, a ji pak šokovalo, když se o nich dozvěděla. To, co s kamínkem vykonávala, bylo jednoduché a nijak důležité, byť občas užitečné. Dělala takové věci, které by si vymyslelo dítě. Ale pokud amyrlin provázejí nevhodné ženy, křišťál by je mohl vyvést z rovnováhy právě kvůli těm báchorkám.