Únor

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

_0" style="text-align: center;">Aliya Whiteley

Úkryt v nebesích

Přeložila Mirka Palkosková

English edition is copyright © 2021 Aliya Whiteley}

First published in English by Solaris,

an imprint of Rebellion Publishing Ltd.

This Czech edition is copyright © EUROMEDIA GROUP, a.s. 2022

The rights of Mirka Palkosková to be identified as the translator

of this Czech edition of Skyward Inn have been asserted.

This translation is published by arrangement with Rebellion Publishing Ltd. www.rebellionpublishing.com

Copyright © 2022 for Cover Design by Dominic Forbes

ISBN 978-80-242-8636-5

_1">Pro Annu a Shajeeva

ČÁST PRVNÍ

PITÍ UŽ VYPILI a všechny své písně už zazpívali, je čas, aby se vypravili domů. Zamávám jim, prvním pruhům světla na ranní obloze ukážu záda a zavřu dveře hospody.

„Konečně sami,“ ozve se Isley tichým, posměšným hlasem. To říká pokaždé, když tam zůstaneme sami. Angličtinu si procvičoval sledováním starých filmů, na základně Tung, celé miliony mil daleko, a občas si představuji, jaký příběh teď asi podle něj žijeme. Lampy na zdech tlumeně hoří. Takové chvíle miluji, když je po všem a všechno nás ještě čeká. Měkce šedivá noc přetéká do rána.

„Nalij nám,“ odpovím. Jdu zpátky k baru a vytáhnu značně opotřebovanou barovou stoličku s popraskaným koženým sedákem. Mezi námi leží intenzivně páchnoucí, přeplněný popelník. Odsunu ho stranou. Popel napadá do ozdobných vrypů na okraji.

Isley vytahuje sklenice, které si nechává pro lepší příležitosti. Ochutnáme tu nejlepší láhev. Když vidím, jak ji vytahuje zpod pultu, usmívám se - je to automatická reakce na kónický útvar z oranžové hlíny, která se dá najít na jeho domovském světě.

„Nějaká speciální příležitost?“

„Ty si to nepamatuješ?“ Silnými, tupými zuby vytáhne korek z hrdla a nalije čirou tekutinu do sklenic. „Myslel jsem, že si pamatuješ všechno.“

Je třináctého srpna. Nenapadá mě žádné výročí, které by připadalo na dnešek, a to si připíjíme na všechno.

„Je to sedm let od chvíle, co jsem ti poprvé řekl, že tě miluju,“ vysvětlí a ťukne si se mnou.

Bylo to v tomhle baru a seděla jsem na úplně stejném místě jako teď. Když mi to říkal, třásla se mu brada, a pamatuji se, že jsem myslela jen na to, aby se nebál toho, co přijde, a co láska znamená.

„Také jsem ti řekla, že tě miluju,“ odpovím. „Ani jsem o tom nemusela přemýšlet. Bylo snadné to vyslovit.“

„Je to pořád pravda?“ mračí se do sklenice, přidržuje si ji těsně u úst. Až se napije, tahle chvíle pomine, hotovo. Když v sobě máte Jarrowbrew, nemůžete se cítit špatně.

„Všechno, co ti říkám, je pravda,“ odpovím, ale zní to tak neskutečně, že musím pokračovat: „Alespoň se snažím, aby tomu tak bylo.“

„Ano, snažíš se,“ přitaká, „a právě proto tě stále miluji.“

Na přípitek je to dobré.

Napijeme se.

A už je to tady, už to přichází: sladkost, která mi připomíná širé lány, a hloubka, již si představuji jako moře. Tlumené světlo, které se mi vynořuje na mysli, je jako obloha na Qitě. Přemýšlím, co asi pravidelní návštěvníci naší hospody vidí, co cítí, když pijí naše pivo? Většina z nich nikdy nebyla mimo tuto planetu, dokonce ani neopustila Západní protektorát. Musejí si to převést na svou vlastní zkušenost, ale ta má úplně stejný potenciál, napadá mě. Jen je - scvrklá. Ostrá jako špendlík, neotřesitelná, ponořená do husté trávy bažinaté Západní země.

„Jem,“ osloví mě. „Znáš Toulu? Tam, kde je skála prasklá? Bylas tam někdy?“

„Ano.“

„Viděla jsi ty zkameněliny? Uvnitř skály?“

Pevně na Isleyho pohlédnu svými trpělivými zraky. „Ty víš, že ano. Navštívila jsem tam všechno, abych rozdala letáky.“

„Ano,“ odvětí tiše. „Ty tvoje letáky. Dopisy o míru, od Země až na Qitu. Nechávala jsi je všude, kam ses podívala, abychom je my našli.“

Zní to nesmírně smutně. Dám mu to, co chce, a o co si nikdy otevřeně neřekne: vyprávím mu o světě, ze kterého pochází. Změnilo se to tam, samozřejmě. Ale tady, právě teď, v mých slovech, se nezměnilo nic. Pro nás ne, i když přicházíme z opačných směrů a jen jsme se uprostřed potkali.

Řeknu:

Vzpomínám si na Toulu.

Všechna ta stvoření ze tvé minulosti, tvé zkameněliny, jsou jenom obtisky ve starých kamenech, a jsou tak daleko. Pokládám dlaň na obrysy ve skále. Vidím, že jste se vyvinuli z vodních stvoření s dlouhými údy a velkými klenutými hlavami; byla to těžká tělesa, která ve skále zanechala pravidelné žebrování, takže zřejmě měla pevnou skořápku. Váš lid časem ulitu ztratil, stejně jako lidé. Některé věci máme společné.

Toulu - pokud jde přímo o tu skálu, obrovský kámen, který se tyčí nad jezerem - pukla působením nezměrné síly, možná díky přírodnímu úkazu, jako je blesk, takže zůstala pouze hladká plocha. I to se odehrálo už dávno. A tak i na tvé jemné planetě došlo k násilí, přinejmenším jednou. Pro stvoření, která žila blízko, kolem té skály, to svého času byla katastrofa.

Navštívila jsem to místo jako jedna z prvních a přála jsem si do sebe nasát celý příběh Qity, abych mohla lépe dělat svou práci a překonat vzdálenost mezi námi. Když jsem to dílo uviděla, přemýšlela jsem, jak moc se podobá pravěkým malbám v jeskyních tady na Zemi: Chauvet, Lascaux, Altamira, a jak se od nich liší, už dávno uzavřených pro běžné návštěvníky. Jsou až příliš cenné, než abychom je nechali opotřebovat pod nekonečnou tíhou lidské zvědavosti. Toulu je zadarmo a je tam otevřeno. Nikdy se mi nepodařilo nikomu na této planetě vysvětlit, jaké to je mít takový nezprostředkovaný, ohromující výhled, jen sama pro sebe.

Trávila jsem čas ponořená jen do obtisků všech těch dávno mrtvých, v pohybu zamrzlých živočichů. Plavali seřazení do dokonalých fraktálů, což dokazovalo - co? Že na Qitě vždy vládl řád, i v době, kdy tam byly první organismy?

Nerozumím tomu, ani teď tomu nerozumím. Nikdy jsem tomu nerozuměla.

Nechtěla jsem tam pověsit svou zprávu, ale byla to má práce, a tak jsem stejně pokračovala. Letáček jsem připevnila pomocí pistole s připínáčky. Ne přímo na skálu. Na nedaleký strom. Ale když jsem propíchla kůru, napadlo mě: copak ten strom není také tak nádherný? Jak dlouho už tu stojí a dělá skále společnost? Jsou jako staří manželé, a pokud zraním jednoho, stejně zraněný bude i ten druhý.

Řekla jsem si, jak jsem směšná, když mě napadají takové věci, dokončila jsem svou práci a vrátila se na základnu. Sepsala jsem zprávu, a na Toulu zanedlouho začaly jezdit pravidelné turistické zájezdy. Když se cestuje na vojenské památky, horší věci se drží na uzdě, říkali mi.

„Jem?“ ozve se Isley do nastalého ticha. Jarrowbrew překonává čas, stejně jako vzdálenosti. Už je bezpochyby ráno jak se patří. Kdybych vyšla ven, nebo kdybych rozhrnula záclony, viděla bych to na vlastní oči.

„No?“

„Běž si lehnout.“

„Ty taky,“ odvětím. Každý do své postele. Do svých oddělených ložnic.

„Nejdřív tu poklidím.“

„Tak jo,“ přitakám, a jako obvykle to má načasované naprosto přesně, protože kouzlo nápoje už pominulo, a já nemám energii na to, abych se věnovala zítřejším úkolům, které se proměnily v úkoly dnešní.

„JEŠTĚ DVA PÁJE, jeden s kaší, druhý s hranolkama,“ zavolám na Isleye přes poklop.

Moje práce je vpředu, točím půllitry, poslouchám, co se povídá. Řeči se vedou pořád stejné, i když nabývají různé podoby, narůstají, aby vyhovovaly davu, který naslouchá. Možná to začne jedním jelenem, kterého viděl na vřesovišti, pak se z toho stane obrovský dvanácterák, ten největší, jaký se tu kdy objevil. Další uši se přidají, a už jsou z toho dva dvanácteráci, a koncem týdne už Bill všem vykládá, že stál tak blízko, až jim bylo vidět páru nad nozdrama, a já přemýšlím, co z toho bude dál. Dotkne se ve svém neustále rostoucím příběhu některého zvířete? Přijde jelen, který mu bude žrát z ruky?

Už zase se smějí, a Isley mezitím připravuje objednávku. Dnes večer se mu nechtělo vařit. Možná, že je to reakce na události minulého týdne. Nechci, aby tenhle šahal na moje jídlo, prohlásil jeden farmář z vedlejší vesnice, když tudy projížděl za obchodem, a všichni u Billova stolu vstali a bez jediného slova na něj zírali, dokud neodjel.

Nic takovýho tu trpět nebudeme, řekl Bill. Je to dobrá parta.

„Hej,“ ozve se Isley přes okénko. „Páje.“

Od baru se opět ozývá smích. Příběhy se tu dneska valí jeden za druhým. Opatrně se ke mně blíží a krouží dokola.

„VYLEZ A zazpívej si s náma!“ zařve Bill Sedley přes servírovací okénko, poté, co se najedli a napili, a pak se ještě jednou najedli a napili. Zpívali pořád Nevinnou Molly, měla jsem pocit, že jsou to celé hodiny, a já vím, že Isley nesnáší jejich hádky na téma která verze je ta správná, a výslednou kakofonii, kterou tím stvoří, ale vyjde ven, aby si připil, a nechá se v dobrém rozmaru plácat po zádech.

Oni se ho dotýkat smějí.

Stejně se tomu usmívám, když se ještě jednou ponoří do příběhu muže, který musí opustit svou lásku a odjet na moře bojovat proti Španělům, a Isley se k nim přidá svým jasným, klidným hlasem. Zpívá úžasně. Místní to netuší, ale to je díky qitskému jazyku, který je sám o sobě písní, co se nádherně poslouchá. Určitě lepší než zmršená verze Nevinné Molly.

„Seš dobrej chlap,“ pochválí nakonec Steve Purley. „Nemám pravdu? Je to dobrej chlap. Prostě patří mezi nás.“

To je samozřejmě velký kompliment.

„Konec, pánové!“ zvolám, a oni začnou reptat, ale je to jen přátelské hýkání ode dveří, jak všichni odcházejí.

„POVĚZ MI, jaké to bylo vyrůstat s bratrem,“ ozve se Isley, když odejde poslední host. Postavil před nás dvě sklenky s naším standardním pivem, tím, co po galonech vyrábí ve sklepě, a lepší pití pro dnešek nechal pod pultem. Nevadí mi to. Ne každý večer se můžeme omýt svými nejkrásnějšími vzpomínkami, než odejdeme spát.

„Co bys chtěl vědět o Dominicovi?“

„Je to mocný muž a já potřebuji přátele.“

„Máš mě,“ odpovím mu. „Lísat se k místnímu ouřadovi ti stejně moc k ničemu nebude. Nemůže nic změnit. Vše, co chce, je vypadat, že za to nese odpovědnost.“

„Byl takový vždycky? Měl sklony... přebírat odpovědnost?“

Zavrtím hlavou. Když v sobě mám Jarrowbrew, nebavím se o tom, co je tady a teď, ani když je to jen slabší verze piva. Nemluvím o tom, co bylo před Qitou, ani o tom, co je po ní.

„Neříká se snad, že starší sourozenci rádi nesou za věci odpovědnost?“ trvá Isley na svém. „Mívají poslední slovo.“

„Jak víš, jací bývají sourozenci? Myslela jsem, že Qitané žádné nemají.“

„Kdo ti to řekl?“

„Ty sám.“ Nejsem si úplně jistá. Možná jsem si to jenom domyslela. Qitané se mi vždycky zdáli velice osamocení: jako samostatné ostrovy. „Nebo to možná byl Kouč.“

Uvažuje o tom, a pak tiše pokračuje: „Mám mnoho sourozenců.“

To je pro mě nová informace a já si uvědomuji, že nejenže nechci mluvit o své rodině: nechci ani, aby on mluvil o té své. O poutech a ztrátách, které oba neseme. Myslela jsem, že si rozumíme, a že se do toho vůbec nebudeme pouštět. Úkryt je místo, kde můžeme být sami, a spolu. Nechci, aby se sem vkrádala minulost, která přesahuje dobu, jež byla vymezená pro nás. „Připijme si na to, že jsme nad věcí,“ odpovím rychle, a pak si ťukneme sklenkami a vypijeme je do dna. Tím je nastolené téma uzavřeno.

Aby to tak opravdu bylo, musím honem přijít se vzpomínkami na Qitu, a tak řeknu: „Tohle pití se nemůže měřit s tím, co bylo na Langzinu, co?“

„Opravdu?“

A tak mu znovu povídám o dobách, kdy bývaly trhy.

Chodili jsme tam oba dva, jenom v jiných časech a z různých stran. Teď o tom vyprávím tak, jak si to pamatuji, ale míchám to se vším, co mi bylo řečeno. Pravidla mi byla vysvětlena ještě předtím, než jsem přijela, protože to nebylo místo, kde by se je člověk naučil jen díky tomu, že se bude dívat a naslouchat. Nic nedávalo smysl, dokud člověk nevěděl, jak se na to dívat, jak tomu ten smysl dát. Díky Kouči jsem tak již byla vybavena určitými znalostmi.

Kouč, to bylo zařízení, které mi Koalice implantovala do hlavy a které se staralo o všechny mé potřeby, ať už šlo o informace nebo o zábavu - přijde mi zvláštní, že Kouč již tolik věděl o životě na Qitě? O Qitanech pracujících na základně? Nechala jsem si to odstranit už před lety, když mi skončila smlouva, ale stíny zůstaly. Občas se ho ještě na něco zeptám a čekám, že mi v hlavě okamžitě naskočí odpověď. Žít takhle je návykové. Myslím, že právě proto dnes tak strašně nesnáším otázky. Moje myšlenky musí být moje. Moje, a jak mi v žilách začíná kolovat Jarrowbrew a já vám vyprávím o naší minulosti, budou také vaše.

Náměstí v centru pulzujícího města je obklopené vysokou kamennou stěnou. Obchodníci se každé ráno řadí do fronty, aby od správce tržiště dostali svůj identický kamenný obdélník. Je ze stejného materiálu jako stěna: každý z kvádrů má na jedné straně připevněný pružný, lesklý popruh, který se pověsí kolem krku a deska se vyváží na hrudi, čímž vznikne plocha, na kterou lze umístit položky na prodej.

Když jsou všechny desky rozebrány, správce vytáhne těžký kovový válec a začne jím kroužit nad hlavou. Hlasitý hlahol zvonu se rozléhá do dáli. Obchodníci jsou vpuštěni na tržiště a chodí po směru hodinových ručiček po náměstí, zatímco potenciální kupci sedí na lavicích uprostřed ve stínu vrhaném skupinou ovocných stromů.

Podle nevelkých kamenných podnosů na hrudi každého obchodníka je zřejmé, že Jarrowbrew prodávají ze všeho nejraději. Uprostřed je umístěna vysoká, průhledná nádoba a kolem ní jsou vyskládány sklenice. Říká se, že tento ornament má představovat samotné náměstí. Jarrowbrew je často přibarvený a aromatizovaný, a každá sklenice může být ozdobena jinak. Způsob prezentace může být velmi propracovaný až geniální, znamená to ale, že jde o lepší nápoj? Být to tak nemusí, no, a koneckonců o všem lze diskutovat - alespoň v tom smyslu, který je pro mě, pro člověka, outsidera, srozumitelný. Co na tom nechápu už vůbec je, že neprobíhají žádné peněžní transakce. Místní vždy trvali na tom, že o Langzinském náměstí lze nejlépe hovořit jako o tržišti, ale tady není nabídka ani poptávka: když jsou všechny sklenice použité a nádoba je prázdná, obchodník musí odejít. Jestliže obchodník nabízí oblíbený nebo dokonce nejoblíbenější produkt, k ničemu mu to není - a přísně vzato dokonce ani nic nenabízí.

V den, kdy jsem přijela na návštěvu, už jsem byl připravena. Nepřibližovala jsem se k obchodníkům, protože by to bylo považováno za nevhodné. Usadila jsem se na stinném místě a čekala jsem, až ke mně některý z nich přijde.

Trvalo to celou věčnost a pocítila jsem na sobě mnohé upřené pohledy. Měli příležitost mě přinejmenším ponížit, ne-li něco horšího. Za to, čím jsem byla a co jsem reprezentovala. Ale pak ke mně přišel jeden obchodník a pronesl slova, která jsem doufala, že uslyším. Promluvil svým vlastním jazykem, a poté v čínštině, kterou jsem si přeložila do angličtiny:

Já dám jestli vy berete.

Byl vysoký a měl ještě větší bradu, než bylo obvyklé, asi od toho, že kolem ní míval celé roky ten popruh. Jarrowbrew měl obyčejný a sklenice malé a neozdobené. Qitan po mé levici se ošil a naklonil hlavu na stranu; měla jsem dojem, že žárlí. Odhadovala jsem, že se jedná o respektovaného obchodníka.

Proč chtěl obchodovat se mnou? Aby se svou standardní větu naučil v dalších jazycích, kvůli okamžikům, jako byl tento? Čím jsem mu to mohla oplatit?

Tam na Langzinském náměstí je obchod rozhodnutí obchodníka, nikoli nutnost. Je to záležitost lovců, kteří mají své vlastní měřítko. Hledají ty, kteří vypadají, že jejich produkt potřebují nejvíce? Nebo ty, kteří jim to jednoho dne mohou oplatit? Zdá se, že rozhodnutí jsou jen a jen na nich.

Odpověděla jsem.

Jsem vaše a vy jste můj.

Nalil sklenici a dal mi ji. Vypila jsem nápoj do dna a snila o lepší Zemi.

Nemyslím si, že ještě někdy v životě ochutnám něco lepšího. Ale občas, Isleyi, občas, po dlouhé noci, kdy se ani neposadím a kdy ve mně hlodají myšlenky na mého syna a na jeho nezájem o mne, se tomu tvé nejlepší pití dokáže přiblížit.

Zmlknu.

„Víš,“ začne Isley, „to není úplně přesný. To s těma pultíkama.“

„A co na tom?“

„Očekává se, že obchodníci trh opustí, když mají vyprodáno. Ale je tam ještě jedna věc - mají komplice. Pomocníky, co pracují za vnější stranou zdí a shrbení k zemi tvoří maličkaté tunýlky, to proto, aby se dal dovnitř nalít Jarrowbrew. Čekají venku, a v dohodnutém čase se obchodník zastaví u jejich otvoru a oni mu nápoj dolijí. Všichni to vědí a toleruje se to. Je to... úsměvné, co myslíš? Všem to připadá úsměvné.“

Představuji si obchodníky, jak tajně přikládají své láhve ke stěnám na domluvená místa a znovu si je doplní. Když jsem tam byla, úplně mi to uniklo, i když jsem je sledovala celé hodiny. Ale, koneckonců, tohle jsem nesledovala.

„Je to legrační,“ odvětím, „jak se člověk může naučit místní pravidla, ale nemůže se naučit, která pravidla je v pořádku porušovat.“

„Nemohla jsi nic porušit. Nebylo to tvé místo.“

Zajímalo by mě, jestli si Isley uvědomuje dvojznačnost toho, co právě řekl.

„Pokud všichni po celé generace pořád vyvrtávali díry, neznamená to, že ty zdi musí být narušené?“

„Samozřejmě. Náměstí už hrozí zřícení. Poslední věc, kterou jsem o tom slyšel je, že Koalice udělila grant na pokus o nápravu ,škody'. Ve zprávě dospěli k závěru, že na strukturu zaútočilo nějaké neznámé hrabavé stvoření.“ Směje se a já se taky směju, jak směšně to všechno vypadá, teď, když se v jediném okamžiku spojily informace z obou stran.

„Kdo ti to řekl?“ ptám se. „To o Koalici?“ Zprávy z venku se do Západního protektorátu dostávají jen velice těžko.

„Běž do postele, Jem,“ řekne a posbírá sklenice, aby je umyl.

PROBOUZÍM SE a na okamžik si nejsem jistá, co jsem to vlastně slyšela. A pak mi to dojde - to zaskřípal pant u dveří mé ložnice - a vím, že je pootevřel, jenom o kousíček.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se ho do tmy.

„Klepal jsem.“

„To je v pohodě.“

„Můžu na minutku dovnitř?“ zeptá se Isley tiše, měkce.

„Jo. Pojď dál.“ Přichází ke mně, dveře do ložnice nechá otevřené, a posadí se mi po bok, na okraj mého úzkého lůžka. Je jen jako silueta ve tmě. Vzepřu se na loktech a nakloním se k němu. Vždycky dával jasně najevo, že mezi námi nemůže dojít k ničemu fyzickému, ale už jsem si představovala takové chvíle: takové možnosti. Že najdeme způsob, jak být kompatibilní.

„Musím ti něco říct,“ zašeptá.

Jaké věci se patří v takové chvíli, mezi sněním a denními povinnostmi? Doufám snad, že řekne konkrétní slova?

„Fajn,“ odpovím stejným tónem jako on a naladím se na něj.

„Zeptal bych se tě, jestli umíš držet tajemství, ale vím, že to umíš. Držíš tajemství. Tím chci říct, že máš svoje tajemství. Teď potřebuji, abys udržela také jedno, které patří mně. Je to v pořádku?“

„V pořádku.“

„Stala se nehoda.“

Ale Isleyův hlas zní jakoby nic. Narovnám se a opřu se o kovový rám postele, studí mě přes vršek pyžama. Mé oči začínají přivykat tmě - pořád má na sobě to oblečení, co měl večer - surfařské tričko, volné kalhoty. Je cítit barem a kudrnaté vlasy mu volně spadají v přirozených, hustých prstencích kolem široké, ostře řezané brady. Nedokážu se soustředit na nic jiného.

Dotknu se jednoho prstence. Je hrubý a kluzký. Slyším Isleyův dech.

Je tak snadné se ho dotknout. Měla jsem to zkusit už před lety. Jeho slova mi probíhají myslí. Co to říkal? Stala se nehoda. Konečně cítím, že se probírám, a napadají mne různé možnosti. Začínám se bát.

„Je něco s Fossem?“ Prosím, ne Fosse, ne můj syn.

„Ne, ne, se mnou.“

„Jsi zraněný?“ Je to nesnesitelné pomyšlení. Ať není zraněný, ne on, ne my.

„Ne, chci říct - mám to tady. Nemá to nic společného s vaším rodem.“ Má na mysli moji rodinu? Nebo můj druh? „Můžeš jít dolů? Nemohu to udělat tady. Je potřeba, aby ses oblékla.“ Vstane a odejde, dveře nechá pootevřené a já se oblékám a škvíra dveří zabírá celou moji pozornost, jako by k ní cosi nechtěného mohlo přiložit své ošklivé oko nebo proklouznout jí, pokud si nedám pozor. Musím dávat pozor, aby se taková katastrofa nestala. Oblékám si přes pyžamo vlněný svetr a volné džíny, pak si obleču i tlusté ponožky, aby mě uchránily před chladem podlahy. Teprve poté se odvážím rozšířit tu puklinu dveří a následuji ho po schodech dolů.

VŠECHNY SVÍČKY JSOU ZAPÁLENÉ, na stolech jsou vyskládané staré láhve s vínem, a oheň tlumeně plápolá. Isley sedí u stolku, který je nejblíže ohni, a dívá se na mě.

„Co se děje?“ zašeptám.

Ošije se na židli, jen trošku se nakloní na stranu, a teprve v tu chvíli si uvědomím, že není sám.

Naproti němu sedí nějaký muž. Nebo žena. Qitan.

Mělo mi to být jasné hned od začátku: výrazná linie čelisti, drobný nosík. Namodralý odstín pleti. Je tu další Qitan. Otočí se, aby na mne pohlédla, a rysy jí hrají v záři řeřavých uhlíků. Když promluví, hlas má vysoký a mírný: „Strašně se omlouvám, nechci dělat žádné potíže.“ Význam toho, co říká, stejně jako tón řeči, mne utvrzuje v tom, že se jedná o ženu. Jen bláznivý lidský úsudek.

„Co tady děláte?“

„Nemohu se vrátit.“

„Přiletěla jste lodí? Jak by se loď dostala Branou polibků tak, aby si jí nikdo nevšiml?“

„Je maličká,“ odpoví Isley. „Je to jen skafandr. A teď je porouchaný. Něco se pokazilo.“ Pokyne ke svému oděvu - je to oranžový outfit, jediný kus, který připomíná montérky - jako pracovní overal.

„Ta kombinéza je hvězdná loď?“

„Jem, tohle je Won.“

„On,“ zopakuji.

„Won,“ řekne ještě jednou s protaženou samohláskou.

„Tady se opravdu nemůžete zdržovat,“ řeknu jí.

„Já vím. Jsem ve složité situaci. Není to má volba,“ řekne. Anglicky mluví stejně dobře jako Isley.

„Dá se váš skafandr opravit?“ V ostatních vesnicích byly různé nehody. Útoky. A existují i vesnice, se kterými teď neobchodujeme, z principu, třeba Simonscombe. Dominic obhajoval nutnost přerušit s nimi komunikaci, měl projev na schůzi, kde jsme se dozvěděli o těch požárech. Vášnivě hovořil o tom, že návrat k barbarství nelze přehlížet.

Nejsou to lidé, opáčil Trevor, ruku zdviženou, a já odtamtud mám svoje zboží. Dominic mu odpověděl, jako by mluvil k malému dítěti. Nejsou to lidé, ale my jsme lidé, nebo ne? Několik lidí zatleskalo. Situaci to vyvažuje, názory jsou jako na houpačce, která drží rovnováhu jen kvůli strachu z nesouhlasu veřejnosti, a když jsem si to uvědomila, začalo mi to dělat vrásky: bála jsem se o Isleyho. Ale pak se zase všechno usadilo. Taková událost by mohla rozbít křehký mír.

„Nemyslím si, že se dá jen tak jednoduše opravit. Ne, pokud nebudeme mít...“ odmlčí se. Na okamžik je ticho.

„Startér,“ doplní Isley. „Tak se to dá popsat nejlépe.“

„Qitanskou technologii? A jak ji asi seženete?“

„To nevím,“ odvětí Won. Přiloží si ruku na čelo a přejede si po vlasech. Je to výmluvné gesto, dobře ho znám a znamená únavu. „Možná - kdyby se mi podařilo poslat ven zprávu.“

„Jo. Zprávu.“ Nedává mi to žádný smysl.

„Ale teď,“ naváže Isley, „zatím se budeš ukrývat, ano? Dole ve sklepě. Je to tam nejbezpečnější.“

„Viděl ji někdo, jak přistává?“ Přirozeně o ní mluvím v ženském rodě. Zdá se, že je to ani jednoho netrápí.

„Ne, po cestě nevydává světlo ani zvuk. Ani dřív si nikdo ničeho nevšiml.“

„Dřív?“ zeptám se a uvědomím si, že tohle není tak úplně nenadálá situace. Je to jen selhání zaběhaného řádu a - ano - ti dva se velmi dobře znají. Dokonce za sebe navzájem dokončují věty. Probíhá mezi nimi zvláštní druh komunikace, jen já jsem to zatím sotva zaregistrovala.

„Mohli bychom to probrat zítra?“ zeptá se Won. „Jsem hrozně unavená.“

„Odvedeme tě do sklepa. Můžeme ti tam udělat pohodlí.“ Tázavě na mě pohlédne.

„Tak proto jste mě probudili? Abych připravila postel?“

„Nechtěl jsem, aby ses polekala. Až tu narazíš na Won. Beze slůvka vysvětlení.“

„Zdá se mi, že jsem zatím žádné vysvětlení nedostala,“ odpovím. Jsem naštvaná. Nechci být naštvaná, ale nedokážu to potlačit, a teď nebudu moci spát - i o spánek mě okradl. Ona tu nemá co dělat. Po zbytek noci budu ležet v posteli a přemýšlet.

„Mohli bychom si o tom dál promluvit zítra?“ zeptá se.

„To bychom mohli.“

„Tak to tak uděláme.“

V jeho hlase je jakýsi humorný podtón, nebo si to tak alespoň vysvětluji. Anebo je to radost z toho, že je věc uzavřena. Že měl poslední slovo. On má vždycky poslední slovo. Ale tentokrát mi alespoň neříká, že mám jít do postele.

Vstanou ze židlí a společně opustí místnost. Jde za ní. Ona nezná cestu, ale on jde za ní, to nechápu, a copak neodcházejí svým způsobem sladěni? Mají srovnaný krok? Připomíná mi to slova lidí z mírových jednotek, říkávali to, když si na službě v pátek večer dali pár kousků navíc. Hovořili o tom, že občas Qitané umějí chodit, jako by byli jeden, bez jediného slova. O tom, že společně migrují z jedné základny na druhou. Nikdy nevyvolávali rozbroje, ale mohli by nás zmasakrovat, prohlásil jeden a ostatní s ním souhlasili. Proč se jen přesunují a nechají nás, abychom si to zabrali?

Žádná bitva. Žádné vojsko. Žádný zvýšený hlas - alespoň ne od nich. Společnost, kde vládne dokonalý mír. A teď přilétají lodě ze Země, a zase odlétají, a berou si jejich zdroje, prodávají jejich bohatství, a přitom by mohli svou spojenou vůlí vyrazit a přemoci nás.

My a oni.

Stačilo, aby přijel jeden jediný Qitan navíc, a začala jsem celou situaci analyzovat. Jak strašně lidská jsem, ať se snažím sebevíc. My, obyvatelé Západního protektorátu, vymezujeme jejich hranice a pyšníme se tím, že nejsme barbaři, v porovnání s vesničkami, co jsou jen pár mil od nás. Být člověkem, to je problém, celý obrovský problém řečený dvěma slovy, a já si to celou noc převracím v hlavě, sedím v křesle co nejblíže ohni, rozdmýchávám ho a přikládám, protože jinak by mi zbyla jenom zima.

ČÁST DRUHÁ

ZAPOMENUTÁ ÚDOLNÍ FARMA byla čtyřicet minut chůze od školy, po přímce mířící pryč od ranního slunce, pryč od lidí, na divoké a zarostlé území zkroucených stromů a vřesovišť.

Fosse byl chlapec, co měl slabost pro místa, která někdo odkoupil a pak na ně zapomněl.

Jako přechod přes potok sloužily staré rozbité kamenné desky, položené kdysi před dávnými časy. Snil o tom, že se po dešti stane řekou, ale nikdy se nedokázal vzedmout se vším majestátem, takže se dal snadno překonat i po deštivém počasí, které bylo minulý týden. Za potokem byla vlhká mlází, která neustále pronikavě voněla. Fosse při chůzi zhluboka dýchal - tu vůni vskrytu bujícího života - a pak vyběhl na svažující se pole a rychlýma nohama letěl napříč po svahu dolů, až do údolí.

A když byl na místě - co dál? Ráj opuštěných, zapomenutých stavení. Žádné plány, žádní lidé. Žádné politické machinace jeho strýce, muže vysokého a seschlého jako posekaná pšenice, odtrženého od bujarého života, muže, který se svou situaci rozhodl vidět jen skrze výměnu hodnot. Má dáti, dal. Pokud si uklidíš pokoj, já udělám palačinky. Bylo těžké si představit, že strýc před lety vyrůstal s jeho matkou, která byla plná nezřízených emocí, které jí přeskakovaly v hlase, kdykoli se pokoušela promluvit. Doufám, že jsi v pořádku, říkala mu, víš, vážně si přeju, abys byl šťastný. Pokud k tomu má přispět, do Úkrytu v nebesích chodit nebude.

Fosse nechtěl být takový jako matka nebo strýc. Když na to pomyslel, začínal se bát, že je to začarovaný kruh, sebenaplňující proroctví, že se stane tím, co nenávidí, protože to nenávidí. A tak se snažil na to moc nemyslet, ale ani to se mu nedařilo.

Už o sobě věděl, že není silný, ne tak, jak si představoval, že by muži měli být. Měl své představy o tom, kým by se měl stát, ale tělo ho neposlouchalo. Chtělo se mu běhat, pustit se do práce, hrát si. Cítil, jak to z něj tryská v chomáčích chlupů a tělesných tekutin. Posledně ho to donutilo, aby si ve velké stodole, kde bylo plno starých rezavých strojů, svlékl kalhoty, a hladil se, dokud nebyl maximálně vzrušený. Poté své semeno rozstříkl po zemi a cítil se povznesený. To byl jediný způsob směny, po kterém toužil - vydat se sám ze sebe té samotě, a cítit, jak je zapomenutá, zastavěná země vděčná a jak přijímá jeho oběť. Jen později, když se vrátil domů a zase spatřil strýce, náhle ho zaplavila horká hanba. Strýc Dominic byl tak uzavřený, zapouzdřený. Neotřesený.

Ale dnes ještě žádnou hanbu necítil.

Fosse stál ve stodole, od pasu dolů svlečený, kalhoty a boxerky pečlivě složené na sedadle zrezivělého traktoru, ponožky a boty srovnané vedle.

Tohle bylo jediné místo, kde udržoval pořádek.

Ještě cítil horkost orgasmu a štěstí dnešního dne. Někde čtyřicet minut za zády, tam vzadu mezi slunečními paprsky, se jeho třída učí zeměpis. Země je malá koule mezi dalšími koulemi. Je kulatá a jsou na ní fleky, tam, kde se shromažďují lidé, někdy jsou to velkoměsta, kde je hodně flíčků u sebe, a jsou tam ochranné zdi, které teď chrání města před klimatickými katastrofami, a stroje, které zpracovávají plyny. Brána polibků byla objevena před patnácti lety. Koalice bránu dříve používala k cestám na Qitu, ale Západní protektorát s jejím postojem nesouhlasil a využil technologii implantovanou lidem do hlavy, aby se oddělil od zbytku světa.

Zeměpis se vyučoval každý den, a občas to dopadlo tak, že z něj utekl. Vtloukali to do nich, aby nikdo mimo protektorát nemohl říct tyhle děti nic neznají, odřízli je od vzdělání a teď už jsou taky k ničemu. Strýc mu vysvětlil nebezpečí, která jsou s takovým náhledem spojená. Ale nikdo se za nimi nikdy nevydal, aby jim to řekl přímo, a pokud to říkali jinde, jeden druhému, přes počítače a obrazovky a čipy ve svých tělech, co ho to mělo zajímat?

Dobrá nálada, které se mu po orgasmu dostalo, opadala. Toužil něco zabít.

Stáhl si své solidní hodinky s volným páskem a položil je na složené kalhoty, potom popadl sekeru, která ve stodole visela na zdi, potěžkal její zahnuté topůrko z červeného dřeva a zdvihl ji nad hlavu. Pletený svetr se mu zvedl nad stehna a ovanul ho svěží vzduch, který se vplížil pod látku.

Ano, přál si zabít imaginární zvíře, obrovské zvíře, jako nějakou stvůru ze stránek knih nebo z vlastní fantazie. Občas si dokázal vytvořit svou vlastní příšeru z hlubin. Chtěl je všechny sejmout, aby byly mrtvé.

Vyšel ze stodoly a třímal sekeru.

Prošel kolem usedlosti s okny zanesenými prachem, pak kolem přístřešku z vlnitého plechu, s žebrováním rudým od rzi. Hranice farmy byly vymezeny dlouhým plotem z ostnatého drátu, přetaženého kolem dřevěné ohrady u východu. Fosse přelezl dřevo a seskočil na pole, které bylo o kus níž. Tento úsek tvořila vlhká pastvina s trsy trávy a prohlubněmi, nedotčená ostrým slunečním světlem.

Rád cítil, jak se mu kolem prstů u nohou zvedá rozměklá bahnitá půda a představoval si, že vyvěrá z hlubokého chladného místa, které je společné celému světu. Hluboko ve slizu nemohla existovat žádná tajemství nebo nesrovnalosti, a chvíli kráčel dál a sledoval, jak se jeho vlastní stopy znovu začleňují do země a stává se z nich opět jen bahno, zatímco on křižuje své vlastní kroky.

Zamířil ke svému stromu.

Na kůře byly znatelné mnohé stopy po sekeře, ale byl opatrný, aby se nikdy nezasekl příliš hluboko do téhož místa. Bál se, že by mohl poničit kus stromu, možná i malou větvičku, i když mu občas vražedné instinkty vemlouvaly, že právě to má udělat. Ale ne, chtěl strom celý, aby na sobě nesl zářezy od sekery. Narovnal ramena, zhoupl se a zasadil pěknou ránu. Měl pocit síly. V zádech a hrudi pocítil mírný ráz, který jím vibroval. Byl to hezký den, každé máchnutí se dobře zaseklo, a na okamžik si představoval, že kmen je strýcovým torzem a že mu z ran tryská krev.

Fosse přestal sekat, všiml si, že na jednom místě je zářez příliš hluboký. Strom vylučoval hustou oranžovou mízu, a to ho znepokojovalo. Poodstoupil a vzpomněl si, že se musí vrátit do života, který žije po většinu času.

A tak nastala chvíle, kdy začal přemýšlet o důsledcích. Jako obvykle bude mít menší trable, že opustil školu, ale dokud se mu dařilo omezovat své absence na méně než jeden případ za čtrnáct dní, dospělí se raději rozhodli od trestu upustit, povzdechnout si a vidět v tom jen příznak života v protektorátu. Jiné děti pomáhaly rodičům na farmách nebo je zavolali, aby vypomohly ve dny, kdy se konaly trhy. Na jeho nepřítomnost nahlíželi podobně. Jen strýc to bral jako urážku, tak nějak si myslel, že jeho rodina je nad tento způsob života povznesena, ale samozřejmě by popřel, že o tom v tomto smyslu vůbec uvažuje, nepřiznal by to ani na mučení.

Přiznej se. Myslíš si, že jsi něco lepšího.

Ne! Ne! Všichni jsme stejní, pracujeme jako sobě rovní, abychom vytvořili - auuuuuuuuu křik

Pousmál se své myšlenkové dramatizaci. Ale ne že by se na strýce zlobil, ne doopravdy. Bral to jako jakýsi všeobecný vztek, který na sebe s oblibou bral různou podobu, a strýcova podoba pro něj byla ze všech nejdůvěrnější. Silou vůle své myšlenky odklonil a místo toho si představoval jednu z příšer, kterou znal ze svých knih, pak zařval: „Tumáš!“ a útočil na vzduch, dokud se mu z pórů neřinul pot a dokud nebyl úplně promáčený.