IT’S IN HIS KISS

Copyright © 2005 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová 2007, 2022

ISBN 978-80-249-4866-9

Pro Steva Axelroda

ze stovky různých důvodů.

(Ale hlavně za ten kaviár!)

A také pro Paula,

i když si zřejmě myslí,

že patřím mezi lidi,

kteří se o kaviár rádi dělí.

Poděkování

Autorka by ráda poděkovala

Eloise Jamesové a Alessandru Vettorimu

za jejich odborné znalosti

o všem italském

Prolog

Rok 1815,

deset let předtím,

než náš příběh skutečně začal…

Aby si Gareth St. Clair udržel dobrou náladu a celkovou příčetnost, spoléhal ve vztahu k otci na čtyři pravidla. Zaprvé: Nemluvili spolu, pokud to nebylo zcela nezbytné. Zadruhé: Všechny zcela nezbytné hovory odbývali v co možná nejkratší době. Zatřetí: Při události, která zahrnovala víc než prostý pozdrav, bylo vždy nejlepší být v přítomnosti třetí osoby.

A konečně začtvrté: Aby dosáhl bodů zaprvé, zadruhé a zatřetí, snažil se Gareth obdržet co nejvíc pozvání od přátel a strávit školní prázdniny s nimi.

Jinými slovy jinde než doma.

Ještě přesněji, pryč od svého otce.

Celkem vzato, říkal si Gareth, když se o tom donutil přemýšlet – což v poslední době, kdy dotáhl svou uhýbací taktiku k dokonalosti, nebývalo často –, ty zásady mi dobře slouží.

Astejně dobře sloužily i jeho otci, protože Richard St. Clair měl mladšího syna rád asi tolik jako mladší syn jeho. Proto mě tolik překvapilo, zamračil se Gareth, že mě zavolal ze školy domů.

Navíc tak důrazně.

Otcův dopis působil trochu tajemně. Gareth se měl okamžitě dostavit do Clair Hall.

Ovšemže ho to podráždilo. V Etonu mu zbývaly pouhé dva měsíce a život ve škole plynul v opojné směsici her a studia, kterou samozřejmě občas okořenil tajnou návštěvou místního veřejného domu, vždy pozdě v noci ave společnosti žen a vína.

Gareth vedl přesně takový život, jaký si osmnáctiletý mladík může přát. A domníval se, že pokud se mu podaří držet se otci z očí, bude v devatenácti jeho život stejně požehnaný. Na podzim měl spolu s nejlepšími přáteli nastoupit na Cambridge, kde se hodlal věnovat studiu i společenskému životu s naprosto srovnatelným zanícením.

Když se rozhlédl po vstupní hale Clair Hall, dlouze vydechl, což mělo působit netrpělivě, ale spíš to pramenilo z vnitřní nervozity. Co mu proboha může baron – jak otce nazýval – chtít? Už dávno se netajil tím, že si vpřípadě mladšího syna myje ruce a vzdělání mu platí jen proto, že se to od něj očekává.

Což, jak všichni věděli, ve skutečnosti znamenalo: Před přáteli a sousedy by vypadalo špatně, kdyby Garetha neposlal do náležité školy.

Když už si otec se synem vzájemně zkřížili cestu, baron obvykle celou dobu dával najevo, jakým je pro něj ten chlapec zklamáním.

Což v Garethovi pouze vyvolalo silnou touhu rozčílit otce ještě víc.

Teď podupával nohou a čekal, až majordomus oznámí baronovi jeho příchod. Připadal si ve vlastním domově jako cizinec. V posledních devíti letech tam strávil tak málo času, že bylo těžké cítit k tomu místu nějaké pouto. Pro něj to byla pouhá hromada kamení, která patří otci a časem ji zdědí jeho starší bratr George. Gareth věděl, že nic z domu ani z majetku St. Claira nedostane. Jeho maličkost se bude muset světem protlouct sama. Domníval se, že by po Cambridge mohl vstoupit do armády; jediným dalším přijatelným povoláním bylo totiž kněžství a bůhví, že na to se nehodil.

Gareth si moc nevzpomínal na matku, která nečekaně zemřela, když mu bylo pět, ale vybavoval si, jak mu cuchala vlasy a smála se tomu, že nikdy nebere nic vážně.

„Jsi můj malý uličník,“ říkávala a potom zašeptala: „Zůstaň takový. Ať se stane cokoli, zůstaň takový.“

Zůstal. A velmi pochyboval, že by ho anglikánská církev přivítala ve svých řadách s otevřenou náručí.

„Pane Garethe.“

Při zvuku majordomova hlasu vzhlédl. Guilfoyle jako vždy vyslovil monotónní větu, nikdy otázku.

„Otec vás přijme,“ zanotoval Guilfoyle. „Je v pracovně.“

Gareth kývl na stárnoucího majordoma a zamířil chodbou k otcově pracovně, která byla odjakživa jeho nejneoblíbenější místností v domě. Tam mu otec dělával kázání, tam mu sděloval, že nikdy ničeho nedosáhne, tam chladně přemítal, že nikdy neměl mít druhého syna a že Gareth není nic jiného než břímě rodinných financí a poskvrna jejich cti.

Ne, pomyslel si, když zaklepal na dveře, nemám na to místo šťastné vzpomínky.

„Dále!“

Gareth zatlačil do těžkých dubových dveří a vstoupil. Otec seděl za stolem a něco čmáral na arch papíru. Vypadá dobře, prolétlo Garethovi mimoděk hlavou. Otci to vždycky slušelo. Bylo by snadnější, kdyby se proměnil v odpornou karikaturu člověka, ale ne, lord St. Clair byl silný, v dobré fyzické kondici a vůbec nevypadal, že už je mu přes padesát – naopak působil o dvacet let mladší.

Takového muže by chlapec jako Gareth rád choval v úctě, a to bolest z odmítnutí ještě zhoršovalo.

Trpělivě čekal, až otec vzhlédne. Když to neudělal, odkašlal si.

Žádná reakce.

Zakašlal silněji.

Nic.

Zatnul zuby. Takhle se otec choval pořád – ignoroval ho dostatečně dlouho, aby mu připomněl, že mu nestojí za povšimnutí.

Gareth přemítal, že řekne „pane“. Potom zauvažoval o oslovení „barone“. Dokonce ho napadlo, že vyřkne slovo „otče“, ale nakonec se jen opřel o zárubeň a začal si pohvizdovat.

Otec okamžitě vzhlédl. „Přestaň,“ vyštěkl.

Gareth nadzvedl obočí a zmlkl.

„A postav se rovně. Proboha,“ utrousil baron podrážděně, „kolikrát ti mám říkat, že je nevychované takhle si pohvizdovat?“

Gareth vteřinu počkal a pak se zeptal: „Mám na to odpovědět, nebo je to jen řečnická otázka?“

Otcův obličej zrudl.

Gareth polkl. Neměl by ho provokovat. Věděl, že svým záměrně rozmarným tónem barona popudí, ale někdy bylo zatraceně těžké držet pusu zavřenou. Strávil léta snahou získat si otcovu přízeň, ale nakonec to vzdal.

A pokud ho aspoň trochu uspokojovalo, když ve starším muži vyvolal stejné zoufalství, k jakému ho přiváděl on, tak ať. Člověk si musí dopřát trochu radosti, pokud to jde.

„Překvapuje mě, že jsi přišel,“ promluvil otec.

Gareth zmateně zamrkal. „Požádal jste mě o to.“ Smutnou pravdou bylo, že otci nikdy nevzdoroval. Ne doopravdy. Rýpal, popichoval a podbarvoval drzostí každé prohlášení nebo čin, ale nikdy se nestalo, že by zcela odmítl poslechnout.

Byl žalostný zbabělec.

Ve snech se otci vzpíral a říkal mu, co si o něm myslí, ale ve skutečnosti svůj vzdor omezil na pohvizdování a zasmušilé pohledy.

„To ano,“ připustil otec a mírně se opřel do židle. „Ale nikdy nevydávám příkaz s očekáváním, že se jím budeš řídit. Děláš to velmi zřídka.“

Gareth mlčel.

Baron vstal a přešel k vedlejšímu stolu, kde uchovával karafu s brandy. „Asi jsi zvědavý, o co jde.“

Gareth přikývl, ale protože se otec neobtěžoval na něj pohlédnout, dodal: „Ano, pane.“

Baron uznale usrkl brandy, a zatímco Gareth čekal, viditelně si jantarově žlutou tekutinu vychutnával. Posléze se otočil a s chladným hodnotícím pohledem prohlásil: „Konečně jsem našel způsob, jak budeš naší rodině užitečný.“

Gareth překvapeně trhl hlavou. „Opravdu?“

Otec se znovu napil a odložil sklenku. „Vskutku.“ Obrátil se k synovi a poprvé během rozhovoru se na něj upřeně zadíval. „Oženíš se.“

„Pane?“ vypravil ze sebe Gareth, jako by se měl tím slovem udusit.

„Letos v létě,“ potvrdil lord St. Clair.

Gareth se přidržel opěradla židle, aby se nezapotácel. Je mi osmnáct, proboha, letělo mu hlavou. Jsem moc mladý, abych se ženil. A co Cambridge? Mohl bych tam chodit i jako ženatý? Co udělám s manželkou?

A, bože všemohoucí, koho si mám vlastně brát?

„Je to vynikající svazek,“ pokračoval baron. „To věno vzkřísí naše finance.“

„Naše finance, pane?“ zašeptal Gareth.

Lord St. Clair zabodl do syna pronikavý pohled. „Máme zastavený majetek,“ utrousil ostře. „Ještě rok a přijdeme o všechno.“ „Ale… jak to?“ „Eton není zrovna levný,“ vyštěkl baron. Ne, ale jistě rodinu neožebračí, pomyslel si Gareth zoufale. Nemůže to být pouze moje vina.

„I když jsi pro mě zklamáním,“ pokračoval otec, „nezříkám se vůči tobě zodpovědnosti. Dostal jsi vynikající vzdělání, koně, oblečení a střechu nad hlavou. Teď je na čase, aby ses zachoval jako muž.“

„Koho?“ zašeptal Gareth. „Prosím?“ „Koho si mám brát?“ vyhrkl o něco hlasitěji.

„Mary Winthropovou,“ odpověděl otec suše.

Gareth cítil, jak mu z obličeje mizí barva. „Mary…“

„Wrothamovu dceru.“

Jako by to Gareth nevěděl. „Ale Mary…“

„Bude vynikající manželka,“ pokračoval baron. „Poslušná, a když se budeš chtít toulat po městě se svými ničemnými kamarády, můžeš ji nechat na venkově.“

„Ale otče, Mary…“

„Souhlasil jsem s tím kvůli tobě,“ prohlásil otec. „Už jsme to dohodli. Podepsali jsme smlouvu.“

Gareth se pokusil nadechnout. To nemůže být pravda. Nikoho by neměli nutit do manželství. Ne v dnešní době avtomto věku.

„Wrotham by rád, aby se to odbylo v červenci,“ doplnil baron. „Řekl jsem mu, že nemáme námitek.“

„Jenže… Mary…“ zalapal Gareth po dechu. „Nemůžu si ji vzít!“

Otec nadzvedl jedno husté obočí až k vlasům. „Můžeš, ataky to uděláš.“

„Ale otče, ona je… ona je…“

„Prostoduchá?“ zakončil baron za něj. Uchechtl se. „Na tom nezáleží, když pod tebou leží v posteli. A nic jiného s ní dělat nemusíš.“ Vykročil k synovi, takže se ocitli nepříjemně blízko. „Stačí, když se ukážeš v kostele. Rozumíš?“

Gareth mlčel. Ani by nic jiného nezvládl. Dokázal jedině dýchat.

Znal Mary Winthropovou celý život. Byla o rok starší ajejich rodinné pozemky spolu už přes století sousedily. Jako děti se kamarádili, ale brzy začalo být zřejmé, že to Mary nemá v hlavě úplně v pořádku. Kdykoli měl Gareth příležitost, hájil ji, a dokonce rozbil nos několika rváčům, které napadlo urážlivě na ni pokřikovat nebo zneužít její laskavé a skromné povahy.

Ale vzít si ji nemohl. Chovala se jako dítě. Byl by to hřích. A i kdyby ne, neměl by na to žaludek. Copak by pochopila, co se má mezi nimi jako mezi mužem a ženou odehrát?

Nikdy by s ní nemohl spát. Nikdy.

Gareth hleděl na otce a nedostávalo se mu slov. Poprvé v životě mu na jazyk nepřicházela odpověď ani úsečná poznámka.

Na to žádná slova nebyla. Pro takový okamžik prostě žádná neexistovala.

„Vidím, že si rozumíme,“ poznamenal baron s úsměvem.

„Ne!“ vybuchl Gareth zoufale. „Ne! To nemůžu!“

Otec přimhouřil oči. „Půjdeš tam, i kdybych tě tam měl dotáhnout.“

„Ne!“ Měl pocit, že se dusí, a přece ta slova ze sebe vymáčkl. „Otče, Mary je… jako dítě. Nikdy nebude víc. Víte to. Nemůžu si ji vzít. Byl by to hřích.“

Baron se uchechtl a prudce se odvrátil. „Chceš mi snad namluvit, že ses právě ty dal najednou na víru?“

„Ne, ale –“

„Není o čem debatovat,“ přerušil ho otec. „Wrotham byl ohledně věna mimořádně štědrý. Bůhví, že musí, když se snaží provdat takovou nánu.“

„Nemluv tak o ní,“ zašeptal Gareth. Nechtěl si sice Mary Winthropovou vzít, ale znal ji celý život a takové řeči si nezasloužila.

„Bude to to nejlepší, cos kdy udělal i co kdy uděláš,“ prohlásil lord St. Clair. „Wrothamova nabídka je nanejvýš velkodušná. Zařídím, abys dostával rentu, která ti do konce života zajistí pohodlí.“

„Rentu,“ opakoval Gareth bezvýrazně.

Otec se znovu krátce uchechtl. „Snad si nemyslíš, že bych ti svěřil nějakou velkou sumu?“

Gareth křečovitě polkl. „Co škola?“

„Můžeš tam chodit dál,“ odpověděl otec. „Vlastně za to budeš vděčit své novomanželce. Bez manželské smlouvy ty peníze nedostaneš.“

Gareth tam stál a snažil se zklidnit natolik, aby se jeho dech aspoň vzdáleně přiblížil normálu. Otec věděl, co pro něj znamená navštěvovat Cambridge. Byla to jedna z věcí, na nichž se oba shodli: džentlmen potřebuje patřičné vzdělání. Nezáleželo na tom, že Gareth toužil po společenských i akademických zkušenostech, kdežto lord St. Clair vtom viděl pouze nutnost, jak si udržet prestiž. Léta to považovali za nepsanou dohodu – Gareth bude studovat a získá vysokoškolský titul.

Ale teď zřejmě lord St. Clair usoudil, že už za vzdělání mladšího syna platit nebude. Kdy mu to hodlal povědět? Až si Gareth sbalí kufry?

„Je to jasná věc, Garethe,“ prohlásil otec ostře. „Musíš to být ty. George je dědic a já nedovolím, aby pošpinil krevní linii. Kromě toho,“ našpulil rty, „bych mu to ani neudělal.“

„A mně můžete?“ zašeptal Gareth. Tolik ho nenávidí? Tak málo si ho považuje? Zadíval se na něj, na jeho obličej, který mu způsobil tolik utrpení. Baron se na něj nikdy neusmál, nepronesl jediné povzbudivé slovo. V životě –

„Proč?“ zaslechl Gareth vlastní hlas. Zněl jako nářek raněného zvířete, žalostně a úpěnlivě. „Proč?“ opakoval znovu.

Otec mlčel, jen tam stál a svíral okraj stolu, až mu zbělely klouby. A Gareth nedokázal nic než jen upřeně zírat, jako by ho pohled na jeho ruce hypnotizoval. „Jsem váš syn,“ zašeptal, aniž od nich odtrhl oči, a pak mu pohlédl do obličeje. „Váš syn. Jak můžete vlastnímu synovi udělat něco takového?“

A pak se baron, který byl mistrem jízlivých poznámek a vždy projevoval vztek spíš chladem než zuřivostí, přestal ovládat. Prudce rozhodil ruce a rozkřikl se na celou místnost.

„Proboha, copak to vážně nevíš? Nejsi můj syn! Nikdy jsi jím nebyl! Jsi obyčejný bastard, prašivý spratek, kterého v mojí nepřítomnosti porodila tvoje matka jinému muži.“

Vztek se z něj řinul jako žhavá láva, příliš dlouho stlačená pod povrchem. Zasáhl Garetha jako horká vlna, vířil kolem něj, svíral ho a dusil, až téměř nemohl dýchat.

„Ne.“ Gareth zoufale zavrtěl hlavou. Ne že by ho to někdy nenapadlo nebo v to dokonce nedoufal, ale nemohla to být pravda. Vypadá jako otec. Mají stejný nos, ne? A –

„Krmil jsem tě,“ pokračoval baron hlubokým tvrdým hlasem, „šatil a představil světu jako svého syna. Podporoval jsem tě, i když by tě každý jiný vyhodil na ulici, a ty ses mi takhle odvděčil.“

„Ne,“ opakoval Gareth. „To nemůže být pravda. Vypadám jako vy. Já –“

Lord St. Clair mlčel. Potom hořce utrousil: „Ujišťuju tě, že je to nešťastná shoda náhod.“

„Ale –“

„Měl jsem tě vyhodit hned po narození,“ přerušil ho lord St. Clair, „nechat tvou matku, ať si sbalí věci, a vykopnout vás oba na ulici. Ale neudělal jsem to.“ Přistoupil ke Garethovi a sklonil se k němu. „Uznal jsem tě za svého syna, takže jsi legitimní.“ Potom vzteklým hlasem dodal: „Dlužíš mi to.“

„Ne,“ pronesl Gareth. Jeho hlas konečně získal rozhodnost, která ho bude muset provázet zbytkem života. „Ne. Neudělám to.“

„V tom případě tě vydědím,“ varoval ho baron. „Už ode mě neuvidíš ani vindru. Zapomeň na sny o Cambridge, na svoje –“

„Ne,“ opakoval Gareth, tentokrát s mnohem větší kuráží. Cítil se jako vyměněný. Tohle je konec, uvědomil si. Konec dětství, konec nevinnosti a začátek –

Bůhví čeho je to začátek.

„S tebou jsem skončil,“ zasyčel jeho otec – ne, ne jeho otec. „Navždy.“

„Budiž,“ řekl Gareth.

A odešel.

1. kapitola

Léta míjí a my se setkáváme s naší hrdinkou,

která, jak dlužno přiznat, nikdy nebyla

bázlivá ani nenápadná květinka.

Dějištěm je každoroční hudební večírek

Smythe-Smithových, asi deset minut předtím,

než se pan Mozart začne obracet v hrobě.

„Proč to samy sobě děláme?“ přemítala Hyacinth Bridgertonová nahlas.

„Protože jsme milé a laskavé,“ odpověděla její švagrová, která seděla – Bůh jim pomoz – na sedadle přímo v první řadě.

„Člověk by řekl,“ trvala Hyacinth na svém, upírajíc pohled na prázdnou židli vedle Penelope asi se stejným nadšením jako na mořského ježka, „že jsme se z loňska poučily. Nebo snad z předloňska. Nebo dokonce z –“

„Hyacinth?“ promluvila Penelope.

Dívka přelétla pohledem k Penelope a tázavě nadzvedla jedno obočí.

„Sedni si.“

Hyacinth vzdychla. Ale poslechla.

Hudební večírek u Smythe-Smithových. Naštěstí se konal jen jednou za rok, protože Hyacinth nepochybovala, že než se její uši z toho zážitku vzpamatují, potrvá to celých dvanáct měsíců.

Vydala další povzdech, tentokrát hlasitější než ten předchozí. „Nejsem si úplně jistá, jestli jsem milá nebo laskavá.“

„To ani já ne,“ připustila Penelope, „nicméně jsem se rozhodla, že pokud jde o tebe, budu v to věřit.“

„Dost si zahráváš,“ podotkla Hyacinth.

„Jsem téhož názoru.“

Hyacinth pohlédla na místo vedle ní. „Samozřejmě žes v té věci neměla na vybranou.“

Penelope přimhouřila oči. „Myslíš?“

„Colin tě odmítl doprovodit, viď?“ utrousila Hyacinth sprohnaným výrazem. Colin byl Hyacintin bratr, který se před rokem s Penelope oženil.

Penelope sevřela ústa do pevné přímky.

„Miluju, když mám pravdu,“ prohlásila Hyacinth vítězoslavně. „Což je štěstí, protože ji mám často.“

Penelope po ní loupla očima. „Víš, že jsi nesnesitelná?“

„Samozřejmě.“ Hyacinth se k ní s ďábelským úsměvem naklonila. „Ale stejně mě miluješ, přiznej to.“

„Do konce večera nic nepřiznám.“

„Až do chvíle, kdy obě ohluchneme?“

„Až dokud neuvidíme, jestli se umíš chovat.“

Hyacinth se zasmála. „Přivdala ses do rodiny. Musíš mě milovat. Je to tvoje povinnost.“

„Zvláštní, ale nevybavuju si, že by to bylo v manželském slibu.“

„Zvláštní,“ odrazila ji Hyacinth, „ale já se na to zřetelně pamatuju.“

Penelope na ni pohlédla a zasmála se. „Nevím, jak to děláš, Hyacinth, ale i když člověka popudíš, vždycky se ti podaří zůstat okouzlující.“

„Je to moje největší přednost,“ poznamenala Hyacinth vážně.

„To, žes mě sem dnes večer doprovodila, ti přičtu k dobru,“ ujistila ji Penelope a poplácala ji po ruce.

„Ovšem,“ přikývla Hyacinth. „Přes všechny nesnesitelné způsoby jsem ve skutečnosti vlídná a šlechetná duše.“ Nic jiného mi nezbývá, napadlo ji, zatímco pozorovala odhalování malého improvizovaného jeviště. Další rok a další hudební večírek Smythe-Smithových. Další příležitost dozvědět se, kolika způsoby se dá zprznit dokonalé hudební dílo. Hyacinth se rok co rok dušovala, že už ji na té události nikdo neuvidí, ale pak se tam znovu objevila a povzbudivě se usmívala na čtyři dívky na pódiu.

„Vloni jsem si aspoň sedla dozadu,“ poznamenala.

„Ano,“ přisvědčila Penelope a vrhla po ní podezřívavý pohled. „Jak se ti to podařilo? Felicity, Eloise a já jsme byly vpředu.“

Hyacinth pokrčila rameny. „Dobře načasovaná návštěva na dámách. Vlastně –“

„Neodvažuj se to dnes večer zkoušet,“ varovala ji Penelope. „Jestli mě tu necháš samotnou…“

„Bez obav,“ povzdychla si Hyacinth. „Zůstanu tu po celou dobu. Ale,“ ukázala prstem, což by její matka jistě označila za gesto nanejvýš nevhodné pro dámu, „chci, abys mé oddanosti věnovala náležitou pozornost.“

„Proč mám pocit,“ zeptala se Penelope, „že si vedeš nějaké skóre, a až to budu nejmíň čekat, vrhneš se ke mně a budeš něco chtít?“

Hyacinth zamrkala. „Proč bych se k tobě měla vrhat?“

Penelope se zadívala na svou švagrovou, jako by byla šílená, a pak prohodila: „Koukni, jde sem lady Danburyová.“

„Paní Bridgertonová,“ promluvila, nebo spíš vyštěkla lady Danburyová. „Slečno Bridgertonová.“

„Dobrý večer, lady Danburyová,“ pozdravila Penelope postarší hraběnku. „Držíme vám vpředu místo.“

Lady Danburyová přimhouřila oči a zlehka šťouchla Penelope holí do kotníku. „Vždycky myslíte na druhé, viďte?“

„Samozřejmě,“ zaváhala Penelope. „Ani by mě nenapadlo –“

„Ha,“ odfrkla si lady Danburyová.

To byla, jak Hyacinth vypozorovala, hraběnčina oblíbená slabika. Ta a ještě hmm.

„Posuňte se, Hyacinth,“ poručila jí lady Danburyová. „Sednu si mezi vás.“

Hyacinth se poslušně přesunula o jednu židli vlevo. „Právě jsme přemítaly, proč sem vůbec chodíme,“ podotkla, jakmile se lady Danburyová uvelebila na sedadle. „Vůbec nic mě nenapadlo.“

„Samozřejmě nemůžu mluvit za vás,“ obrátila se k ní lady Danburyová, „ale ona,“ trhla hlavou k Penelope, „je tu ze stejného důvodu jako já.“

„Kvůli hudbě?“ otázala se Hyacinth, možná až příliš zdvořile.

Lady Danburyová se otočila zpátky k Hyacinth a zkřivila obličej do něčeho, co byl možná úsměv. „Odjakživa vás mám ráda, Hyacinth Bridgertonová.“

„Já vás taky,“ odvětila Hyacinth.

„To předpokládám, protože mi občas chodíte číst,“ podotkla lady Danburyová.

„Každý týden,“ připomněla jí Hyacinth.

„Občas nebo každý týden… pch.“ Lady Danburyová pohrdavě mávla rukou. „Pokud se s tím neobtěžujete každý den, vyjde to nastejno.“

Hyacinth usoudila, že bude lepší mlčet. Lady Danburyová by jistě našla způsob jak překroutit její poznámku v slib, že za ní bude docházet každé odpoledne.

„A mohla bych dodat,“ pokrčila lady Danburyová nos, „že od vás bylo minulý týden nanejvýš hrubé, když jste odešla právě ve chvíli, kdy nebohá Priscilla visela z útesu.“

„Co čtete?“ zajímala se Penelope. „Slečnu Butterworthovou a šíleného barona,“ odvětila

Hyacinth. „A nevisela. Zatím.“

„Četla jste si to napřed?“ otázala se lady Danburyová.

„Ne.“ Hyacinth protočila panenky. „Ale není těžké to předvídat. Slečna Butterworthová pořád visí z nějaké budovy nebo stromu.“

„A ještě žije?“ vyzvídala Penelope.

„Řekla jsem, že visí, ne že ji oběsili,“ zamumlala Hyacinth. „Věčná škoda.“

„Bez ohledu na to,“ vložila se do hovoru lady Danburyová, „bylo od vás velmi netaktní nechat mě v nejistotě.“

„Autorka tam skončila kapitolu,“ namítla Hyacinth bez lítosti, „a kromě toho, není snad trpělivost ctnost?“

„Rozhodně ne,“ prohlásila lady Danburyová procítěně, „a pokud si to myslíte, nejste taková, za jakou jsem vás považovala.“

Nikdo nechápal, proč Hyacinth chodí každé úterý k lady Danburyové a čte jí, ale ona si odpoledne s hraběnkou užívala. Lady Danburyová byla podivínka, někdy až krutě upřímná, a Hyacinth ji obdivovala.

„Když jste vy dvě spolu, znamenáte hrozbu,“ poznamenala Penelope.

„Mým životním posláním,“ oznámila lady Danburyová, „je být hrozbou co největšímu množství lidí, takže to beru jako nejvyšší kompliment, paní Bridgertonová.“

„Proč mi říkáte paní Bridgertonová jen tehdy,“ zamyslela se Penelope, „když mluvíte ve velkém stylu?“

„Zní to tak líp,“ odpověděla lady Danburyová a zdůraznila svou poznámku hlasitým bouchnutím hole.

Hyacinth se zakřenila. Až bude stará, chce být přesně jako lady Danburyová. Aby řekla pravdu, měla postarší hraběnku radši než většinu svých vrstevníků. Po třech sezonách ve společnosti ji už unavovalo vídat den po dni stejné lidi. Kdysi jí to připadalo radostné a povzbuzující – plesy, večírky, nápadníci… No, musela přiznat, že je to stále příjemné – rozhodně nepatřila mezi dívky, které si stěžují na bohatství a výsady, jež jsou nuceny snášet. Ale nebylo to stejné. Už netajila dech pokaždé, když vstoupila do tanečního sálu, a tanec byl prostě tancem, ne kouzelným vírem pohybu jako před lety.

Opojné vzrušení vyprchalo.

Bohužel pokaždé, když se o tom zmínila před matkou, dostalo se jí odpovědi, aby si našla manžela. Tím se, jak Violet Bridgertonová s velkým zanícením vysvětlovala, všechno změní.

Vskutku. Hyacintina matka už dávno odložila nenápadnou lstivost, pokud šlo o svobodný stav její čtvrté a poslední dcery. Změnilo se to v křížovou výpravu, pomyslela si Hyacinth ponuře.

Zapomeňme na Johanku z Arku. Její matka je Violet z Mayfair a mor, nákaza ani proradný milenec jí nezabrání v úsilí vidět všech osm dětí ve šťastném manželském svazku. Zůstali pouze dva, Gregory a Hyacinth, ale Gregorymu bylo teprve čtyřiadvacet, což ostatní (podle Hyacintina mínění zcela nespravedlivě) považovali za zcela přijatelný věk, aby džentlmen zůstával svobodným mládencem.

Ale Hyacinth ve dvaadvaceti? Matku chránilo před zhroucením jedině to, že se Hyacintina starší sestra Eloise vdala až v úctyhodném stáří osmadvaceti let. Ve srovnání s ní byla Hyacinth prakticky nemluvně.

Nikdo nemohl říct, že Hyacinth zůstala beznadějně na ocet, ale i ona musela přiznat, že se k té fázi pomalu blíží. Od svého vstupu do společnosti před třemi lety sice dostala několik nabídek k sňatku, ale ne tolik, kolik by člověk předpokládal vzhledem k jejímu zevnějšku – ne sice nejkrásnější dívky ve městě, ale rozhodně hezčí než dobrá polovina – a jejímu bohatství – opět ne sice největšímu na svatebním trhu, ale určitě dostatečnému, aby o ni usiloval nějaký lovec věna.

Kromě toho měla samozřejmě vynikající styky. Její bratr byl, stejně jako předtím jejich otec, vikomt Bridgerton, a přestože to možná nebyl nejvznešenější titul v zemi, jejich rodina byla nesmírně populární a vlivná. A aby toho nebylo málo, Hyacintina sestra Daphne se stala vévodkyní z Hastingsu a sestra Francesca vévodkyní z Kilmartinu.

Kdyby se nějaký muž chtěl přiženit do jedné z nejvýznamnějších britských rodin, našel by spoustu horších partií než Hyacinth Bridgertonovou.

Pokud si však někdo udělal čas a přemýšlel o časovém rozložení žádostí o ruku, které obdržela – což Hyacinth, aniž to někomu přiznala, udělala –, začalo to vypadat dost bledě.

Tři nabídky během první sezony.

Dvě během druhé.

Vloni jedna.

A v současné době žádná.

Dalo by se tvrdit, že ztrácí na popularitě – pokud by ovšem někdo byl natolik hloupý, aby to skutečně tvrdil, poněvadž v tom případě by Hyacinth musela bez ohledu na fakta a logiku zaujmout opačné stanovisko.

A pravděpodobně by vyhrála. Jen stěží by se našel muž nebo žena, kteří by dokázali přechytračit, odrazit nebo vyvrátit argumenty Hyacinth Bridgertonové.

Možná, pomyslela si ve vzácném okamžiku sebezpytování, to má něco společného s tím, proč počet nabídek klesá tak zneklidňujícím tempem.

Na tom nezáleží, říkala si, zatímco sledovala, jak se Smythe-Smithovy dívky motají kolem malého pódia v přední části místnosti. Nemohla žádnou z těch šesti nabídek přijmout. Tři nápadníci byli lovci věna, dva hlupáci a jeden nezáživný suchar.

Je lepší zůstat svobodná než se připoutat k někomu, kdo ji k smrti nudí. Dokonce ani její matka, zanícená dohazovačka, se s ní o tom nedokázala přít.

A pokud šlo o její současnou sezonu bez jakékoli nabídky k sňatku – nu, pokud britští džentlmeni nedokáží ocenit hodnotu inteligentní ženy, která má vlastní názor, je to jejich problém, ne její.

Lady Danburyová udeřila holí do podlahy, přičemž jen o vlásek minula Hyacintinu pravou nohu. „Říkám, neviděly jste tu některá mého vnuka?“

„Kterého?“ zajímala se Hyacinth.

„Kterého asi,“ opakovala lady Danburyová netrpělivě. „Jediného, kterého mám ráda.“

Hyacinth se ani neobtěžovala zakrýt překvapení. „Pan St. Clair sem dnes večer přijde?“

„Já vím,“ uchechtla se lady Danburyová. „Taky tomu skoro nemůžu uvěřit. Spíš bych čekala, že tímhle stropem pronikne paprsek nebeského světla.“

Penelope pokrčila nos. „Podle mě by to mohlo být rouhání, ale nejsem si jistá.“

„Není,“ zavrtěla hlavou Hyacinth, aniž na ni pohlédla. „A proč sem přijde?“

Lady Danburyová se pomalu usmála. Úlisně. „Proč vás to tolik zajímá?“

„Vždycky se zajímám o klepy,“ odpověděla Hyacinth upřímně. „O každém. To už byste měla vědět.“

„Dobře,“ připustila lady Danburyová trochu nevrle. „Přijde, protože jsem ho vydírala.“

Hyacinth s Penelope na ni pohlédly s totožně nadzvednutým obočím.

„Nu,“ připustila lady Danburyová, „pokud ne vydírala, tak v něm vyvolala pocity viny.“

„Samozřejmě,“ zamumlala Penelope ve stejnou chvíli, kdy Hyacinth pronesla: „To vypadá mnohem pravděpodobněji.“

Lady Danburyová vzdychla. „Možná jsem mu řekla, že mi není úplně dobře.“

Hyacinth se zatvářila pochybovačně. „Možná?“

„Řekla jsem mu to,“ přiznala lady Danburyová.

„Musela jste být hodně přesvědčivá, abyste ho sem dnes večer vylákala,“ podotkla Hyacinth uznale. Člověk musel oceňovat herectví lady Danburyové, zvlášť když vyvrcholilo tak působivou manipulací lidí v její blízkosti. Tu schopnost si Hyacinth také pěstovala.

„Mám dojem, že jsem ho na žádném hudebním večírku ještě neviděla,“ zamyslela se Penelope.

„Hmm,“ zabručela lady Danburyová. „Zřejmě tam na jeho vkus není dost žen s uvolněnými mravy.“

Od kohokoli jiného by to bylo šokující tvrzení. Ale v případě lady Danburyové si Hyacinth (i zbytek smetánky) už dávno zvykla na její velmi zarážející slovní obraty.

A kromě toho musel člověk brát v úvahu dotyčného muže.

Vnukem lady Danburyové nebyl nikdo jiný než nechvalně známý Gareth St. Clair. I když, přemítala Hyacinth, si tak špatnou pověst pravděpodobně nevysloužil pouze vlastní vinou. Spousta jiných mužů se chovala stejně neslušně a dost jich bylo natolik pohledných, aby stáli za hřích, ale Garethu St. Clairovi se podařilo obojí velmi úspěšně skloubit.

Měl ostudnou pověst.

Rozhodně byl ve věku, aby se oženil, ale nikdy, ani jednou, žádnou vhodnou mladou dámu nenavštívil. Hyacinth si tím byla jistá: kdyby někdy jen naznačil, že se některé dvoří, soukolí klepů by se nekontrolovatelně rozběhlo. A navíc by se o tom Hyacinth dozvěděla přímo od lady Danburyové, která milovala klevety ještě víc než ona.

Kromě toho tu samozřejmě byla ta záležitost s jeho otcem, lordem St. Clairem. Nebylo žádným tajemstvím, že se rozešli ve zlém, ačkoli nikdo nevěděl proč. Hyacinth osobně se domnívala, že Garetha ctí, když nepere špinavé rodinné prádlo na veřejnosti – zvlášť od chvíle, kdy se setkala s jeho otcem, který jí připadal jako hrubián a vyvolal v ní přesvědčení, že ať šlo o cokoli, nejmladší St. Clair nebyl na vině.

Ale celá věc přidávala k už tak charismatickému muži nádech tajemství a podle Hyacintina názoru z něj dělala pro urozené dámy tak trochu výzvu. Nikdo si nebyl zcela jistý, jak na něj má pohlížet. Na jednu stranu směřovaly matky své dcery z jeho blízkosti, neboť spojení s Garethem St. Clairem nemohlo zlepšit dívčinu pověst. Na druhou stranu téměř před rokem jeho bratr tragicky zahynul, takže se Gareth stal dědicem baronství, a tudíž i romantičtější – a žádoucnější – postavou. Minulý měsíc byla Hyacinth svědkem, jak jedna dívka omdlela – nebo to aspoň předstírala –, když se uráčil navštívit ples u Bevelstokeových.

Bylo to otřesné.

Hyacinth se té hloupoučké husičce snažila vysvětlit, že přišel jen proto, že ho k tomu donutila babička a otec samozřejmě odjel z města. Všichni koneckonců věděli, že se stýká pouze s operními zpěvačkami a herečkami, a rozhodně ne s dámami, které by mohl potkat na plese u Bevelstokeových. Ale ta dívka se nedala vytrhnout z rozrušení a nakonec se v podezřele elegantní póze zhroutila na nejbližší pohovku.

Hyacinth byla první, která objevila lahvičku s čichací solí a strčila jí ji pod nos. Opravdu, některé chování se nedalo jen tak tolerovat.

Ale zatímco tam stála a křísila tu pošetilou žabku nechutnými výpary, zahlédla ho, jak na ni hledí tím nejasně výsměšným způsobem, a nedokázala setřást pocit, že ho pobavila.

Naprosto stejně zábavnými shledávala malé děti a velké psy.

Netřeba říkat, že ji jeho pozornost nikterak nepotěšila, i když šlo jen o krátký okamžik.

„Hmm.“

Hyacinth se obrátila k lady Danburyové, která stále prohledávala místnost a snažila se najít svého vnuka. „Zřejmě tu ještě není,“ podotkla a potom tiše dodala: „Nikdo neomdlel.“

„Co? Co jste to říkala?“

„Že tu podle mě ještě není.“

Lady Danburyová přimhouřila oči. „Slyšela jsem ten dodatek.“

„Žádný jsem neříkala,“ zapírala Hyacinth.

„Lhářko.“

Hyacinth sklouzla pohledem k Penelope. „Chová se ke mně dost hanebně, viď?“

Penelope pokrčila rameny. „Někdo to dělat musí.“

Obličej lady Danburyové se rozzářil širokým úsměvem. Obrátila se k Penelope. „Chtěla jsem se na něco zeptat –“ Pohlédla na jeviště, natáhla krk a zašilhala na kvarteto. „Ta dívka s violoncellem je stejná jako vloni?“

Penelope sklesle přikývla.

Hyacinth se k nim otočila. „O čem to mluvíte?“

„Pokud to nevíte,“ prohlásila lady Danburyová povýšeně, „pak nedáváte pozor a měla byste se za to stydět.“

Hyacinth otevřela ústa. „Hmm,“ zabručela, protože druhou možností bylo mlčet a to nikdy nedělala ráda. Nic ji tolik nerozčilovalo, jako když ji někdo vynechal z vtipného rozhovoru. Snad jedině když ji plísnil za něco, co nepochopila. Obrátila se zpátky k jevišti a pozorně se na cellistku zadívala. Poněvadž však na ní neviděla nic mimořádného, opět se obrátila ke svým společnicím a otevřela ústa. Byly však plně zabrané do soustředěné konverzace, do níž ji nezahrnuly.

Tohle nenáviděla.

„Hmm,“ Hyacinth se opřela do židle a znovu zabručela: „Hmm.“

„Chováte se přesně jako moje babička,“ ozval se jí za ramenem pobavený hlas.

Hyacinth vzhlédla. Byl to on, Gareth St. Clair, a samozřejmě se objevil v okamžiku, kdy byla nejvíc rozladěná. A ovšemže jediné prázdné místo bylo vedle ní.

„Viď?“ zeptala se lady Danburyová, zadívala se na vnuka a zabušila holí do podlahy. „Pokud jde o mou hrdost a radost, rychle nahrazuje tvoje místo.“

„Povězte mi, slečno Bridgertonová,“ zeptal se pan St. Clair a zkřivil jeden koutek rtů do výsměšného pousmání, „přetváří vás moje babička k obrazu svému?“

Hyacinth se nezmohla na odpověď, což ji nesmírně popudilo.

„Poposedněte si ještě jednou, Hyacinth,“ vyštěkla lady Danburyová. „Potřebuju Garetha vedle sebe.“

Hyacinth se obrátila, aby něco poznamenala, ale lady Danburyová ji zarazila: „Někdo se musí postarat, aby se dobře choval.“

Hyacinth dlouze vydechla nosem a přesedla si na vedlejší židli.

„Tak pojď, chlapče,“ vybídla vnuka lady Danburyová as očividnou škodolibostí poplácala na nově uvolněné místo. „Sedni si a bav se.“

Dlouze se na ni díval a pak konečně řekl: „Mám to u tebe, babičko.“

„Ha!“ odpověděla. „Beze mě bys nebyl na světě.“

„To se jen těžko vyvrací,“ zamumlala Hyacinth.

Pan St. Clair se k ní otočil, pravděpodobně jen proto, aby mu to umožnilo odvrátit se od babičky. Hyacinth se na něj zdvořile usmála, potěšená sama sebou, že ovládla své reakce.

Odjakživa jí připomínal lva, divokého, dravého a plného pulzující energie. I vlasy měl žlutohnědé, kolísající ve zvláštním odstínu mezi světle hnědými a tmavě plavými, a vzpíral se společenským konvencím tím, že si je nechával dostatečně dlouhé, aby si je vzadu svázal do krátkého culíku. Byl vysoký, i když ne příliš, atletické postavy a s dostatečně příjemným obličejem, aby se dal nazvat hezkým.

Měl modré oči. Průzračně modré. Nebezpečně modré.

Nebezpečně modré? Mírně zavrtěla hlavou. To musí být ta nejhloupější myšlenka, která ji kdy napadla. I ona měla modré oči a rozhodně na nich nebylo nich nebezpečného.

„Co vás sem přivádí, slečno Bridgertonová?“ zeptal se. „Netušil jsem, že jste takovou milovnicí hudby.“

„Kdyby milovala hudbu,“ odfrkla si zpoza něj lady Danburyová, „už dávno by uprchla do Francie.“

„Nenávidí, když se s ní někdo nebaví, viďte?“ zamumlal, aniž se otočil. „Au!“

„Hůl?“ zeptala se Hyacinth sladce.

„Babička je hrozbou společnosti,“ utrousil.

Hyacinth se zájmem pozorovala, jak sáhl za sebe, aniž otočil hlavu, uchopil hůl a vykroutil ji z babiččina sevření. „Tu máte,“ řekl a podal jí ji. „Postaráte se o ni, viďte? Dokud sedí, nebude ji potřebovat.“

Hyacinth otevřela ústa. Dokonce ani ona se nikdy neodvážila sebrat lady Danburyové hůl.

„Vidím, že jsem na vás udělal dojem,“ podotkl a opřel se do židle s výrazem člověka, který je sám se sebou navýsost spokojený.

„Ano,“ souhlasila Hyacinth, dřív než se stačila zarazit. „Chci říct ne. Nebuďte směšný. Rozhodně jste na mě dojem neudělal.“

„Jak lichotivé,“ zabručel.

„Chtěla jsem říct,“ procedila mezi zuby, „že jsem o tom vůbec nepřemýšlela.“

Přitiskl si ruku na hruď. „Ranila jste mě,“ vzdychl teatrálně. „Přímo do srdce.“

Hyacinth zatnula zuby. Jediné, co bylo horší než někomu dovolit, aby si z ní dělal legraci, bylo nemít jistotu, jestli si z ní tu legraci skutečně dělá. Ve všech ostatních Londýňanech četla jako v otevřené knize. Ale u Garetha St. Claira prostě nevěděla. Nakoukla za něj, jestli Penelope poslouchá – ačkoli nevěděla, proč by na tom mělo záležet –, ale ta chlácholila lady Danburyovou, která důrazně protestovala proti ztrátě hole.

Hyacinth se zavrtěla. Připadala si nezvykle stísněná. Po její levici seděl lord Somershall – rozhodně ne nejštíhlejší muž v místnosti – a jeho zavalitá postava přetékala do její židle. Donutilo ji to posunout se trochu doprava, čímž se samozřejmě ocitla v ještě těsnější blízkosti Garetha St. Claira, který vyloženě sálal.

Proboha, naložil se snad před odchodem na večírek do horké vody?

Hyacinth co nejdiskrétněji zvedla program a začala se jím ovívat.

„Děje se něco, slečno Bridgertonová?“ naklonil hlavu a pobaveně se na ni zadíval.

„Ovšemže ne,“ odpověděla. „Jen je tu trochu horko, nemyslíte?“

Prohlížel si ji o vteřinu déle, než jí bylo příjemné, a pak se obrátil k lady Danburyové. „Je ti horko, babičko?“ zeptal se starostlivě.

„Vůbec ne,“ dostal ráznou odpověď.

S mírným pokrčením ramen se otočil zpátky k Hyacinth. „Zřejmě to bude jen váš pocit,“ zamumlal.

„Zřejmě,“ zabručela, zatímco odhodlaně hleděla dopředu. Možná má stále čas uniknout na toaletu. Penelope by ji za to sice chtěla dát stáhnout a rozčtvrtit, ale nemohla by to přece považovat za dezerci, když mezi nimi sedí dva další lidé? Kromě toho by se vymluvila na lorda Somershalla. I teď, přestože se odtáhla, do ní při každém pohybu drkl, až nevěděla, zda to má považovat za náhodu.

Hyacinth se posunula mírně vpravo. Jen o dva centimetry – necelé. Rozhodně si nepřála tisknout se ke Garethu St. Clairovi. Vlastně ne, to bylo to druhé poslední. Tělnatá postava lorda Somershalla byla ještě horší.

„Děje se něco, slečno Bridgertonová?“ zeptal se pan St. Clair znovu.

Zavrtěla hlavou, připravená zvednout se každým okamžikem ze židle, když vtom –

Tlesk.

Tlesk, tlesk, tlesk.

Hyacinth skoro zasténala. Objevila se jedna z dam Smythe-Smithových a naznačila, že koncert právě začíná. Hyacinth propásla příležitost. Teď už nedostane šanci zdvořile odejít.

Ale aspoň mohla čerpat útěchu ze skutečnosti, že není jedinou zoufalou duší v místnosti. Jakmile slečny Smythe-Smithovy zvedly smyčce a udeřily do nástrojů, zaslechla od pana St. Claira velmi tiché zasténání následované upřímným: „Bůh nám všem pomoz.“

2. kapitola

Za třicet minut zavyl kousek odtamtud

malý utrápený psík. Bohužel ho přes ten rámus

nikdo neslyšel…

Na světě existovala jen jediná osoba, kvůli níž by Gareth nehybně seděl a poslouchal hroznou hudbu, a tou byla babička Danburyová.

„Už nikdy,“ zašeptal jí do ucha, když něco, co měl být Mozart, zaútočilo na jeho uši. Došlo k tomu po něčem, co měl být Haydn a co následovalo po něčem, co měl být Händel.

„Nesedíš zdvořile,“ vyčetla mu.

„Měli jsme si sednout dozadu,“ zabručel.

„A přijít o takovou legraci?“

Jak mohl někdo nazvat hudební večírek Smythe-Smithových legrací, překračovalo hranice jeho chápání, ale babička tu každoroční událost chorobně milovala.

Jako obvykle seděly na malém pódiu čtyři Smythe-Smithovy dívky, dvě s houslemi, jedna s violoncellem a jedna u klavíru, a vyluzovaly tak nelibozvučné zvuky, až to bylo téměř působivé.

Téměř.

„Ještě že tě miluju,“ utrousil přes rameno.

„Ha,“ dostal odpověď, která byla i přes tichý tón poměrně sveřepá. „Ještě že já miluju tebe.“

A potom to – díkybohu – skončilo a dívky pokyvovaly a ukláněly se. Tři z nich vypadaly velmi potěšeně a jedna – ta na violoncello – se tvářila, jako by chtěla proskočit oknem. Když Gareth uslyšel, jak jeho babička vzdychla, otočil se. Vrtěla hlavou a vypadala netypicky soucitně.

Dívky Smythe-Smithovy byly v Londýně nechvalně známé a každé jejich představení bylo nevysvětlitelným způsobem horší než to poslední. Právě když by si člověk myslel, že není možné dosáhnout horší napodobeniny Mozarta, objevila se na scéně nová sestava Smythe-Smithových sestřenic a dokázala, že je to v lidských silách.

Ale byly to milé dívky, nebo to tak aspoň babička Garethovi říkala, a v jednom ze vzácných záchvatů šlechetné vlídnosti trvala na tom, že někdo musí sedět v první řadě a tleskat, protože, jak dodala: „Tři z nich nevyloudí jediný čistý tón, ale vždycky je tam jedna, která je připravená rozpustit se v zoufalství.“

A babičce Danburyové, která klidně řekla jistému vévodovi, že nemá ani rozum komára, očividně připadalo životně důležité tleskat té jedné Smythe-Smithově dívce z každé generace, která neměla uši z plechu.

Všichni vstali, aby zatleskali, přestože měl Gareth podezření, že to jeho babička udělala jen proto, aby měla výmluvu znovu získat svou hůl, kterou jí Hyacinth Bridgertonová bez jakéhokoli protestu podala.