Obsah

Poděkování

Předmluva

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Poděkování

Je zvykem a slušností při vydání knihy poděkovat, jenže na našem úspěchu se podílelo tolik lidí, že jmenovat každého osobně by trvalo věčnost. Chceme proto poděkovat hlavně vám, že jste si koupili tuto knížku, že vás zajímá svět kolem a příběh dvou obyčejných lidí, kteří se snaží dělat svou práci, jak nejlépe dokážou. Děkujeme taky našim kolegům od techniků, kteří nám často s poznámkou „Kurva, moc neblbněte!“ pomáhali udržet spojení s Prahou, i editorům, jimž přibyly šedivé vlasy na hlavě, že jim bouráme vysílací schéma. Naše poděkování patří obyvatelům Charkova a dalších měst, kteří v nás viděli spojení se Západem, a našim přátelům v Česku, již nás morálně drželi nad vodou, ale taky konkrétně: Vilmě, Láďovi, Lukášovi, Martině, Marcele, Pavlíně, Janě, Alešovi, Markovi, Lence, Andrejce, Jardovi, Petře, Aničce, Péťovi, Kubovi, Zuzaně a dalším jménům v českém kalendáři, protože takto máme jistotu, že na nikoho nezapomeneme…

Mé dceři Adriance: Miluji tě!

Mé drahé rodině: Děkuju vám, že jste mi věřili a trpělivě na mě čekali!

Darja a Honza

V kapitolách této knihy najdete QR kódy, které jednoduše naskenujete přes fotoaparát vašeho mobilního telefonu. Objeví se odkaz, na nějž kliknete a dostanete se na web CNN Prima NEWS ke konkrétním videoreportážím, o kterých se v kapitole zrovna mluví.

Některá jména v této knížce byla pozměněna z důvodu ochrany daných osob.

Pod štítem Charkova

Copyright © Darja Stomatová, Ján Schürger, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8598-6

Předmluva

Touha vyprávět příběhy, to pro nás není jenom vystupování v televizi, ale také komunikace s diváky, se čtenáři a posluchači. Proto jsme se rozhodli rovněž formou knížky přiblížit nejenom naši práci, ale i práci médií v turbulentních časech, jež ovlivňují nás všechny. Nedávné události nás zavedly do druhého největšího města Ukrajiny, Charkova. Při příjezdu ještě žádná válka nebyla. Pro nás to měla být pouze dočasná zastávka. Nakonec se ale stala hlavním působištěm naší práce a shodou okolností jsme ve městě zůstali jako poslední západní novináři. Naskytla se nám tak možnost informovat celý svět o tom, co se tu děje. Kvůli tomu se naše práce musela přizpůsobit. Vznikl styl, který překročil pomyslné hranice práce v televizi. Přiblížil nás k opravdovému živému vysílání jakéhosi videodeníku a současně setřel rozdíly mezi televizí a internetem. Kameramanem a redaktorem. Nebylo to nic promyšleného, ale jenom z nouze ctnost, která snad fungovala.

Zpravodajství obecně prochází silnou proměnou jak ve společnosti, tak ve světě prezentování zpráv. Naše práce už není jenom informovat, ale hlavně komunikovat. Ptát se na to, co vás zajímá. Ptát se, proč se dějí věci, které s námi zdánlivě nesouvisí. Být s vámi a poslouchat vás. Zároveň rychlost sociálních sítí, jež dokážou v reálném čase přenášet informace, jde ruku v ruce s dezinformacemi a názorovým přibarvením. A proto hlavní cíl naší práce – být na místě jako dosud – už nestačil. Bylo to o ověřování videí, fotek a zpráv z místa od třetích stran, jako jsou vojáci, místní novináři a lidé, jimž se ze dne na den změnil život a kteří mají své vlastní pohnutky, proč přispívají na Facebook, Telegram, WhatsApp…

Oba pracujeme v médiu, které leckdy v konkurenci s internetem nestíhá přinášet zprávy tak rychle, jak to společnost vyžaduje, a tak než fungovat v zaběhlých pravidlech dinosaura s názvem televize, jsme si začali hledat cestu novou. Cestu spolupráce. Jako tým spolupracujeme přes dva roky. Oba jsme se shodli na tom, že naši práci se budeme snažit obohatit o nové prostředky, jak být na místech, kde vy být nemůžete, ale zároveň o nich chcete slyšet a potvrdit, nebo vyvrátit, co jste někde zahlédli a slyšeli. Máme totiž společný cíl. Vědět, co se děje a na základě toho se rozhodovat. Proto pro nás nikdy neexistoval špatný, nebo hloupý dotaz, ale otázka, která vás trápí a chcete o ní vědět víc.

To, co jste viděli se začátkem války v naší televizi, nebyla jen náhodná cesta, která se přelila do válečného zpravodajství, ale několik let pozorování a sledování něčeho, co směřovalo k neodkladnému konfliktu. Jak jste si sami možná všimli, lidé, když spolu přestávají mluvit, hledají nový řád. Stává se, že své argumenty vyhrocují silou, ať jedna nebo druhá a pak i třetí, čtvrtá strana. Díky tomu, že nám naše firma důvěřovala, jsme měli čas nejenom sledovat, ale také připravit se na to nejhorší. A nejde jenom o zajištění kontaktů, ale též o to být na místech, jež byla předzvěstí následujících událostí, ať už to byly demonstrace v Bělorusku před dvěma lety, volba prezidenta v USA anebo migrační vlna přes Bělorusko do zemí Unie. Všechny tyto cesty nás nepřímo připravovaly na střet ideologie Západu a Východu. Vlastně i naše dvojice je tak trochu střet povah a kultur – jednoho ze Západu s německými kořeny a druhého s kořeny ve stepích Východu. Jeden je temperamentní pragmatik a druhá je vnímavá křehká žena se zkušeností života v postsovětské republice. Snažíme se být vaše oči a uši!

Také nás tato cesta změnila. Říkáme, že jsme se připravovali, ale na všechno se připravit nedá. Udělali jsme řadu chyb. Někdy jsme špatně vyhodnotili situaci, ale jsme jako každý druhý. Nejsme hrdinové, kteří zachraňují lidské životy, ale obyčejní lidé, kteří touží znát pravdu a podělit se o ni s vámi. Jsme obyčejní lidé se svými problémy doma, kde jsme zanechali blízké v bolestivých myšlenkách o nás ve válce. Jsme obyčejní lidé, kteří po návratu z války řešili životní změny jak v pracovním, tak osobním životě. Zážitky z takových cest vás změní. Stále ale víme, kam patříme a kde je náš domov. Zároveň jsme poznali úžasné lidi, již mají své mouchy tak jako my, ale prožívají něco, co leckdy sami nemohou ovlivnit, stejně tak jako my. O tom je tato kniha. Příběh dvou lidí ve vzdáleném městě odkázaných sami na sebe, kteří ale nikdy nebyli sami. Za námi jste byli vy! A tak, abychom naši práci završili, vám budeme vyprávět příběh, jejž jste v televizi a na internetu neviděli.

Válku na Ukrajině jsme monitorovali pouze z jedné strany, i když jsme se několikrát snažili vidět pohled ruské strany nebo separatistů na východě. Proto s odkazem na objektivitu jsme o to víc sledovali i přešlapy ukrajinské strany. Neznamená to, že bychom je vědomě kritizovali, ale poukazovali jsme na podstatu války a vyhrocené situace.

Darja a Honza

Kapitola první

Válka začala

24. únor 2022

1. den války

Časová osa dne

03:45 Projev ruského prezidenta Vladimira Putina:

Ruský prezident Vladimir Putin v televizním projevu oznámil, že dal svolení ke „speciální vojenské operaci na ukrajinském Donbasu“. „Usilujeme o demilitarizaci a denacifikaci Ukrajiny. Naším plánem není okupace ukrajinských území. Nikomu a nic nechceme vnucovat násilím,“ těmito slovy odstartoval ruskou agresi.

04:15 Zahájení invaze na Ukrajinu:

Okamžitě po odvysílání předtočeného projevu překročili vojáci ruské armády na několika místech hranice Ukrajiny. Boje probíhaly během celého dne, ruští vojáci obsadili některá města a další ostřelovali balistickými raketami anebo střelami s plochou dráhou letu. O hodinu a půl později se vojáci vylodili v přístavních městech Mariupol a Oděsa.

05:30 Ostřelování letiště v Čuhujiu

17:40 Obsazení černobylské jaderné elektrárny:

Pod ruskou vlajkou se ocitla i bývalá jaderná elektrárna Černobyl. „Po tvrdém boji jsme ztratili černobylský prostor. Stav objektů bývalé jaderné elektrárny, sarkofágu (zakrývajícího havarovaný jaderný blok) a úložiště jaderných odpadů není znám. Po naprosto nesmyslném útoku Rusů nelze říci, že černobylská elektrárna je v bezpečí,“ potvrdil informace poradce šéfa ukrajinské prezidentské kanceláře Mychajlo Podoljak.

Honza

23. únor 2022. Nic nenasvědčuje tomu, že zítřek by měl být úplně jiný. Skončíme vstup do hlavních zpráv z parku uprostřed Charkova, kde mám hezký výhled na dominanty města spolu s velkou vlajkou Ukrajiny. Při balení techniky potkáváme pouličního malíře Olega. Zaujal mě svými, jak on sám říká, „obrazy vášně“. Kupujeme pár jeho maleb na památku a jako dárek přátelům v Česku. Vracíme se na hotel. Jeden z našich šéfů nám mezitím předává informace, že by měl být proveden útok z ruské strany na Ukrajinu. I když jsme zbystřili, tak vzhledem k tomu, že takových upozornění jsme měli několik, nedávali jsme tomu takovou váhu jako v minulých případech. Už i proto, že místní, kteří popíjeli v parku, nám říkali, že v Charkově se nic dít nebude. A že pokud Rusko zaútočí, tak na Donbase, jako před osmi lety. Přesto zhruba do dvou hodin ráno 24. února jsme vzhůru, a když zjistíme, že se stále nic neděje, jdeme spát.

Darja

V pět ráno mě budí zvonění mobilu. Na to, že spím tři hodiny a obecně asi jako každý nad ránem miluju teplo vyhřáté postele, tón toho otravného přístroje mi už z principu říkal „NE“. Lenivě natahuju ruku k poličce u postele. Z druhého konce se ozývá hlas jednoho z mých kolegů a říká něco o tom, že začala válka. „Začalo to,“ říkám Honzovi, který je ještě v polospánku. Pamatuji si, že jsme si rychle sbalili věci. Honza nařídil, že balíme všechno do kufrů, že musíme mít všechno u sebe v případě, že bychom se už do hotelu nemohli vrátit. Narychlo na recepci doplácíme zbylé peníze a vyrážíme na náměstí v centru Charkova. Rozhlížím se kolem sebe a čekám na začátek živého vstupu. Přistihnu se, že jsem nervózní, že se mi klepou ruce. Kolem sebe vidím procházející se lidi. Pomalu, bez kvapu. V duchu si říkám: „Jak je možný, že tu jsou? Vědí vůbec, že začala válka? Co se vlastně děje?“ Napadá mě miliarda otázek a přitom já mám v tu chvíli divákům do Česka říkat, co se na Ukrajině stalo. Sama jsem nevěděla, jak to všechno dopadne a hlavně, jak rychle Rusové překonají těch třicet kilometrů od hranic a dostanou se do města.

Honza

Darju nechávám soustředit se na informace. Jen ji upozorňuji, jestli má vše sbaleno. Hlavou mi běží, jestli mám vše nabito a mám dost paliva. To druhé mě začalo čím dál víc znepokojovat, protože při vzpomínce na včerejšek ručička ukazovala půl nádrže a tušil jsem, že palivo bude cenné a nedostatkové zboží.

Darja

„Přicházejí informace, že se Rusové rychle blíží k Charkovu. My tam teď máme naši kolegyni Darju Stomatovou,“ z mého přemýšlení mě probudí hlas ze studia. Představte si, že stojíte za úsvitu v cizím městě a jediné spojení s domovem je hlas v uchu z vysílání našeho zpravodajství.

Pořád jsem nechápala, že moderátorka mluví o válce. „Jaká válka? Sakra! Ještě včera to byla krize,“ cítím strach z neznáma. Ještě včera jsem stála na tom samém místě a mluvila o napětí, vlastně o tom, že se něco chystá. Ale to, že něco už začíná, to mi vůbec nedochází. Po vstupu Honza balí techniku. Velmi precizně a systematicky. Takový je pořád. Já se dívám kolem sebe. Vzpomněla jsem si, že večer předtím na betonové zídce za mnou popíjela skupinka místních. Ještě jsem jim říkala, jestli mohou na chvilku ztišit hudbu v reproduktoru, že budeme za chvíli vstupovat do televize. A tak jsme se dali do řeči a ptala jsem se jich: „Nejste nervózní? Vždyť se furt mluví o válce? Co když začne zítra? Nemyslíte na to?“ „Válka válkou, ale my žijeme svůj život. Sem se ta válka nedostane…“ s úsměvem odpovídali.

Honza

Stále ještě nejsem úplně probuzený a opakuji si: „Baterky máš. Batoh sbalený. Kdo má stativ? Darja drží stativ. Dobrý.“ Rozhlížím se kolem, jestli jsem něco nenechal na zemi. Stále mi vibruje telefon v kapse. Ať už že někdo volá, nebo že přicházejí zprávy. Začíná mě to rozčilovat. Protože první, co musíme udělat, a vlastně mě to od probuzení drží v nervozitě, je zajistit si dost paliva a jídla. Nemůžeme přeci hodinu co hodinu vstupovat a nemít zajištěno to základní. Nakonec jeden z telefonátů vezmu a s redakcí navrhujeme kompromis, že se přesuneme k benzínové stanici, kde uděláme další živý vstup a zároveň doplníme všechno potřebné.

Darja

Přijíždíme k benzínce, u které je už z dálky vidět pořádná fronta. Honza zavelel, že i když budeme čekat dlouho, prostě ten diesel potřebujeme. Abyste pochopili, Honza není ten typ člověka, jemuž se lehce odporuje. Koukám po lidech. Jsou nervózní. Skoro nikdo nesedí v autě. Překřikují se a zjišťují informace. Nikdo ale nepředbíhá. „Běž zjistit, jestli bude nafta i pro nás,“ řekne kolega. Dívám se na něj, jestli ještě něco chce, ale on už startuje přenosový batoh a zjišťuje možnosti živého vstupu. Do toho mi stále v kapse vyzvání telefon, který se snažím ignorovat a soustředit se, abychom stihli natankovat a za půl hodiny vstoupit do televize. Běžím dovnitř. Už je tam fronta. Obsluha benzínky vypadá zoufale. Snaží se ukočírovat dav. „Máte benzín? Máte cigarety? Jsou ještě kanystry? Můžu platit kartou…“ pořvávají na ně. Vzpomínám si, že Honza bez cigaret nepřežije. Je to další položka, bez který odsud prostě neodejdu. „Tak, kartou tu zaplatíme,“ pomyslím si a běžím ven za Honzou, který se už připravuje na vysílání. Eura jsme sice měli, ale ty jsme si schovávali takzvaně na černý den, až zkolabují platební systémy. Byli jsme na to připraveni. Do té fronty předjíždí dvě sanitky a přednostně tankují palivo. Honza na mě z dálky řve: „Vytáhni ten telefon a začni točit.“ Vzpomenu si na všechny ty poučky a opakuji si: „Detail, polodetail, celek." A začínám si uvědomovat, proč mi Honza říkal: „Musíš taky umět točit, když já nebudu moct.“ Přibíhám ke kameře, kde na mém místě před objektivem už stojí Honza. Vypadá to, že přicházím pozdě.

Honza

„Dělej, pojď. Za třicet sekund jdeš ven!“

Darja

„Tady v Charkově se od rána ta situace radikálně změnila. Když jsme začali vyjíždět z centra, kde byl relativní klid, tak už jsme viděli policejní vozy, v dáli jsme zaznamenali kouř…“

Už s plnou nádrží projíždíme městem, abychom zjistili, co se v ulicích děje. Kromě paliva, co si ještě lidi ve válce potřebují obstarat? Peníze, potřebují hotovost. Zastavujeme u prvního bankomatu. Lidé peníze vybírají, ale situaci zlehčují.

Honza

Musíme jet dál. Darja nesmí začít přemýšlet, v jaké jsme situaci. Musím ji zaplnit hlavu a navíc, jakmile bychom se zastavili nebo se vrátili na hotel, budeme slepí. Takhle aspoň víme, co se děje ve městě, a můžeme se začít orientovat. Podobnou chybu jsem udělal v Debalcevu před sedmi lety, když jsme zůstali na hotelu bez informací. Nejvíc se totiž člověk dozví, když mluví s místními a v chaosu může nacházet nový řád. „Darjo, pojď. Pojedeme se ještě podívat po městě,“ zahlásím.

Darja

„Tady zastav, tady je magazín (obchod). Tam je fronta,“ říkám. Na mapě je vidět, že jsme někde na severu města. Zaparkujeme hned vedle široké křižovatky, po níž co chvíli projíždí houkající sanitky. „Někde tu bude nemocnice. Bylo by dobré se tam zajet podívat. Mrkni do mapy,“ odpovídá. Jakmile vylezeme z auta, cítíme na sobě podezřívavé pohledy. Nikdo nás tu nezná. Cítíme, že nejsme vítáni. Rozhlížím se kolem a vidím, jak rodina parkující vedle nás nakládá pár tašek do kufru svého auta. Slyším ránu.

Honza

Na křižovatku směrem do centra města vyjíždí kolona vojenské techniky. Vede ji ukrajinské policejní vozidlo. Samozřejmě instinkt kameramana vezme navrch a vytahuju mobilní telefon. Kamera je příliš daleko. Natáčím. V tu chvíli si všímám, že vozidla nemají SPZ. Vzpomenu si na Krym, kde jsme s bývalým kolegou Honzou Novákem díky tomuto postřehu před osmi lety potvrdili, že ruská armáda operuje na poloostrově a zároveň se vydává za místní domobranu. Jak natáčím, tak se z policejního auta ozve nějaký povel, kterému dvakrát nerozumím. Kameru nechávám běžet. Zabírám kolonu. Když se ale lépe podívám, vidím, jak na mě uniformovaný voják ve vedoucím vozidle míří pistolí. Řve: „Ne snimať! Ne snimať! (Netočit, netočit!).“ „Ja žurnalist z Čech, proto snimám. (Jsem novinář z Čech, proto natáčím),“ zakřičím na něj svou lámanou ruštinou. On zvedá zbraň do vzduchu a jednou vypálí. „Ja gavaril nesnimať! (Říkal jsem, netočit!).“

Darja

Otočím se. Honza utíká k našemu autu. „Střílel. On střílel!“ zakřičí. „Pojď, rychle volej do redakce! Mohli to být Rusové.“ Asi to slovo „Rusové“ zaujme kolemjdoucí ženu, která se hned vydává k nám. „To byli Rusáci?“ ptá se. Vtom se přidávají další, až se kolem nás utvoří hlouček. „Ukažte ty záběry. Můžu je poslat svým klukům z veteránského klubu.“ Společně se díváme na displej mobilu a snažíme se rozklíčovat každý podezřelý detail. Honza mezitím posílá video do redakce, aby ho začali analyzovat. V tom celém chaosu mě jen napadá, že možná už stojím v okupovaném Charkově. A to od začátku invaze uběhlo jenom pár hodin. Pozitivní na tom bylo, že místní komunita nás od té chvíle začala brát za své. Našli se ale takoví, kterým jsme připadali podezřelí. Třeba jeden muž zastavil kolo u našeho auta a začal nás natáčet, že nás prý nahlásí na policii. Co bylo důvodem? To jsem nepochopila. Pak chtěl vidět doklady. I když místní mu začali vysvětlovat, že jsme Češi, jeho nedůvěra stále trvala a až po intervenci jedné z přihlížejících, která mu říkala, ať se soustředí na jiné věci a nechá nás pracovat, odjel pryč. V té době jako by se něco zlomilo a stali jsme se součástí lidí ve městě, kteří nám začali pomáhat a zjišťovat kontakty.

Honza

Darja se baví s místními. Řeší nějakého otravného týpka, který pobíhá kolem auta s mobilem. Mezitím já stále přemýšlím, jestli je možné, že některé složky státu mohou kolaborovat. Přeci jenom Charkov má velkou menšinu etnických Rusů, kteří jsou vůči vládě v Kyjevě dost kritičtí už několik let. Na druhou stranu právě v tomto městě byly odraženy separatistické tendence před osmi lety. Tak jako tak i z reakcí místních si nikdo není ničím jistý. Darja mě už ale bere k obchodu, kde prý uděláme další živý vstup o službách ve městě. „Ještě vesty!“ zakřičím. „Začíná to být napjatý. Měli bychom se i my chránit.“

Darja

Za pět minut vstupujeme. Na poslední chvíli přebíháme přes rušnou křižovatku. Až když jsme blízko, teprve si všímám, že ta fronta je u lékárny. Vzápětí zjišťuju, že v redakci stále ještě nesehnali simultánního tlumočníka. Tak ještě před vstupem aspoň vyzpovídám pár lidí, abych věděla, co se děje a co potřebují. Jedna žena se mi při této otázce rozbrečela. „Potřebujeme, aby nám Západ přišel na pomoc! Sami to nezvládneme!“ S tímto pocitem beznaděje, který ve mně žena zanechala, poslouchám otázku moderátorky, jestli jsem ve městě už viděla rozvěšené ruské vlajky. To mě tehdy zarazilo. Vzpomněla jsem si, jak jsme projížděli po městě. Já se dívala na každý dům, na každé okno. Viděla jsem, jak řada místních zalepuje okna lepicí páskou. „Je to kvůli tlakové vlně při dopadu raket. Ta okna se neroztříští,“ vysvětloval mi Honza. Místo ruských vlajek vítajících invazní vojska jsem kolem sebe viděla spoustu vystrašených lidí, kteří nevěděli, jestli se narychlo sebrat a odjet, nebo doufat v sílu ukrajinské armády. V tu chvíli ale na takové přemýšlení nebyl čas, museli jsme vyrazit na další místo.

S desetikilovou vestou na sobě se soukám do našeho auta. „Mám si nasadit helmu?“ mihne se mi hlavou. Jenže to už bych se vůbec nepohnula! „Zkusíme se podívat do těch Pětichatek? Je to někde na severu města. Ten pán u lékárny říkal, že tam dopadly rakety. Dal mi číslo na svou maminku.“ Honza jenom přikývne. Chvíli pozoruju jeho soustředěný výraz, ale potom si radši na mobilu nastavím kameru. „Pokud nenatočím něco důležitého, tak mě určitě rozcupuje. Dívej se!“ říkám si a točím každé vojenské vozidlo, kolem kterého projíždíme. Na dálnici z Charkova už vidíme první vojenský blokpost, na němž se před námi několik aut otáčí zpátky do centra. Provoz řídí mladý voják. „Zkus na něj mrknout, aby nás tam pustili.“ Na tyhle Honzovy komentáře jsem vždycky byla alergická, ale když nad tím přemýšlím zpětně, tak se mi ženský půvab u vojáků často hodil. To ale nebudeme předbíhat… Když jsem vojákovi ukázala svou akreditaci založenou v pasu hned vedle hlavní stránky, tak jenom suše pronesl: „To vás před smrtí nezachrání. Klidně jeďte dál, ale za kopcem už jsou Rusové.“ Co teď? Zpátky v autě otvírám Telegram. Hledám odpověď na svou otázku. „Hele prý poškodili nějaké vojenské letiště u Charkova. Je to ale na druhou stranu.“ Honza souhlasí. Otáčíme se.

Už z dálky vidíme hustý kouř. „Co udělat vstup z pole s pohledem na letiště?“ nabízí Honza. Zastavujeme vedle dálnice u památníku vojákům, kteří tu zemřeli před osmi lety. Hned si všímám staršího páru, který stojí přímo u něj. V nové bitvě vzdávají hold obětem bitvy staré. „Vracíme se do Izjumu. Tam bude klid, ale máme strach o dceru v Charkově.“ To ještě netušili, že za několik dní budou Izjum ovládat ruské jednotky. Když zjišťujeme, že bez signálu vstup neuděláme, jedeme k letišti v Čuhujivě. Motáme se po obci. Už to chceme vzdát, když na cestě zpátky si všimnu poničeného paneláku. A při příjezdu blíž už jsou na místě i záchranné složky. Když vystupuju z auta, křupou mi pod nohama střepy. Válí se všude po zemi. Dívám se nahoru na šestipatrový dům, který sice ještě stojí, ale nemá téměř žádná okna. „Bereme techniku,“ říká Honza. V tu chvíli k nám přichází jeden z policistů. Já už si připravuju doklady, když mě zastaví se slovy: „Běžte to obejít. Uvidíte...“ Bez dalších dotazů vyrážíme k vnitrobloku mezi paneláky.

Jsem uprostřed totální zkázy, které dominuje kráter o velikosti asi patnácti metrů. Paneláky jsou bez oken, bez balkonů. Když si stoupnu na špičky, vidím skrze byty v přízemním patře na další ulici. Tam, kde lidé měli kuchyň, stojí bílá lednička s vyklopenými dveřmi, jež se kymácejí ze strany na stranu pod náporem větru. Na zemi kolem mě se válí dětské hračky a kuchyňské nádobí. Všude je voda. Bořím se do bláta. Nálož porušila kanalizaci. Jako kdyby přišla velká potopa a tornádo zároveň. Vybavila jsem si jižní Moravu, kde jsme loni natáčeli následky tornáda. Vlastně mi to připomnělo emoce, jež jsem tam zažívala skrze rozhovory s lidmi, kteří během jednoho rána přišli o všechno. Dívám se na babičku, která vynáší své věci z bytu, jenž vlastně už neexistuje. Nic tu není na svém místě. Všechno je v chaosu. Říkám si: „Co tam ještě může tato bělovlasá žena zachránit? Pouštím si to příliš k tělu! To nedopadne dobře! Co živý vstup? Honza už připravuje kameru! Co budu říkat? Co se tu stalo? Letiště. Kráter. Paneláky. Voda. Lidi. Nic. Zvládnu to!“ honí se mi hlavou. A už beru do ruky mikrofon, do uší si nasazuju sluchátka a čekám rozklepaná na povel z režie. „Říkej, co vidíš,“ snaží se mě uklidnit Honza. A už jsme živě. Popisuju. Snažím se dívat pod nohy, ale nejde mi to, protože zároveň sleduju, kam se dívá kamera. Procházíme, jak jsme se s Honzou před vstupem domluvili, od kráteru k prvnímu zničenému domu. Dívám se střídavě do objektivu, pak zase kolem sebe. „Řekla jsem všechny informace? Ale moc jich není. Před pěti minutami jsme přijeli,“ v duchu panikařím. Docházejí mi slova a dech, emoce pohlcují, ale už budeme končit.

Honza

Ani pořádně nevím, co točím. Dívám se střídavě do kamery a pod nohy. Šlápl jsem do něčeho ostrého. Vzápětí mi klouže noha po bahně. Jsem ve stresu z toho, že každý pohyb živě vidí diváci, ale zároveň, když se dívám do kamery, nevidím pod nohy, proto zhruba rámuju na Darju a soustředím se, kudy chodím. Nadávám si v hlavě, že mám boty celé od bahna. Zároveň si začínám všímat, že Darja nestíhá s dechem a po dvouletých zkušenostech, co spolu jezdíme po světě, cítím, že ztrácí slova. Posunky jí ukazuju, že budeme končit. Když slyším z odposlechu, že moderátorka jí klade další otázku, nejdřív si v duchu říkám: „Kurva! Nechte ji bejt!“ ale potom, když komunikuje se starším pánem, mě napadá, že díky jeho výpovědi může získat novou energii. Snažím se ji pomáhat obrazem a švenkuju po místech, o kterých mluví. V tu chvíli ale slyším ticho. Divák si toho ani nevšimne, ale pro mě dvě nebo tři vteřiny ticha už jsou hotová věčnost, a když se podívám na Darju, vidím, že ji situace pohltila. Opět jí posunky ukazuji, ať to ukončí, ale ještě chvíli trvá, než moderátorka v redakci pochopí, že musí převzít iniciativu ona. To je obecně na práci s živými vstupy nejtěžší, kdy každý aktér vysílání se musí spolehnout na toho druhého, případně třetího v redakci, jež musí zvážit sílu informací se silami člověka v terénu.

Darja je z toho špatná. Stále se mi honí hlavou, jestli ji obejmout, anebo ji držet v napětí, aby nezačala myslet na nebezpečí, které nám stále okolo hrozí. Dává se do řeči s místními a uklidňuje se, proto ji dál pobízím, ať jdeme natáčet zkázu uvnitř budovy.

Darja

„Jestli vidím dobře, za tebou prošel muž. Nechceš ho oslovit?“ vybídne mě moderátorka. Jsem překvapená, ale pokračuju. Zase popisuju, co vidím. Posekané stromy. Střepy pod nohama. Kusy betonu na zemi. Procházím přes vnitroblok kolem zničeného auta ke vchodu do domu naproti. Chvíli se brodím vodou, potom obcházím zábrany. Hned dole pod schody potkávám dvojici mužů. Cítím se špatně, že jim bráním v práci a hodlám je otravovat se svými otázkami. Ten jeden mi ukazuje bezpečnostní dveře v přízemním patře, které tlaková vlna zničila natolik, že se obyvatele bytu nedařilo hodiny dostat ven. Pořád mluvím, nesmím se zastavit. Ptám se, překládám. V jednu chvíli mě postarší muž chytne za ruku. „Holčičko, tobě se klepou ruce. Jsi v pořádku,“ zeptá se. „Co mu odpovědět? Z toho stresu? A vůbec! To já měla být ta, kdo měl být v pořádku! Oni měli být v nepořádku, ale vypadali smíření. Nebo byli v šoku?“ Jeho otázka mě vykolejila, ale musela jsem dodělat svou práci.

Několik minut zhluboka dýchám, abych se zase dostala do normálu. Naše přítomnost ale zřejmě místní zaujala, protože za chvíli se nás ujala další dvojice. Muž s čerstvou ranou na tváři nabídl, že nás domem provede. I když je z paneláku odnaproti a jeho byt v předposledním patře zůstal relativně celý, na tomto sídlišti vedle vojenského letiště zná skoro každého souseda. A tak jsme se vydali po schodišti nahoru. Minuli jsme muže, který zrovna evakuoval svou kočku. Další si nesl do bytu desetilitrovou lahev s vodou. Podívala jsem se dovnitř. Do tváře mi narazil hustý kouř a v nose zaštípal smrad spáleniny. Skrze tu mlhu jsem viděla, jak z lahve vylévá vodu na poslední ohnisko, které od ranního útoku v jeho bytě ještě doutnalo. Všude bylo černo. Celý byt shořel. Pokračovali jsme dál po schodišti nahoru. Za tím naším průvodcem jsem to pomalu ani nestíhala, ale vešla jsem do každého bytu za ním. Přešlapovala jsem zničené dveře, ze kterých trčely kusy skla. V jednom z posledních pater mě zavedl na balkon, kde poničená konstrukce nebudila zrovna dojem, že nás všechny udrží.

Honza

Vcházíme na balkon. Natáčím panoramatický záběr na zničené domy a zkázu pod námi. Vtom uslyším ohlušující ránu směřující od blízkého vojenského letiště. To mi připomíná, že se v oblasti vedle velmi strategického vojenského cíle pohybujeme už příliš dlouhou dobu. Jsme v nejvyšším patře domu. Je velké nebezpečí dopadu dalších raket. Otočím se na Darju, která stále s mikrofonem zpovídá místního. A i když všechno kontinuálně snímám, procházím kolem ní a polohlasem říkám, že musíme končit. Scházíme dolů, kde potkáváme další novináře a docházíme k závěru, že výbuch způsobila raketa Smerč, která cílila na nedaleké vojenské letiště. Zároveň zjišťujeme počty zraněných a další škody na majetku.

Darja

Jsem jako smyslů zbavená. Snažím se vstřebat každou informaci, každý vjem. Zdoláváme všechna patra jako maratonci. V duchu si říkám: „Stíhá to Honza? Zvládá to natočit?“ Když stojíme na balkoně, konečně si uvědomuji, že je celou dobu za mnou. Točí. Slyšíme rány. „A vy jste si jisti, kdo pálí?“ držím mikrofon u pusy svého respondenta a doufám, že jeho slova přes ten hluk kamera zaznamená. „Jsou to Ukrajinci. Jinak nechápu, proč už včera ta letadla na letišti nebyla. Museli o tom vědět dopředu,“ odpovídá. Přišlo mi, že to nedává smysl, ale zároveň to asi potvrzovalo určitou nedůvěru a šířící se dezinformace. Z překvapení mě vytrhne Honza. „Musíme jít,“ prohlásí. Už jsme zpátky u našeho auta. Loučíme se s našimi průvodci. Až tehdy si všímám, že jsou oba lehce podnapilí. Můžu se jenom domnívat, jestli to je jejich normální stav, nebo důsledek ranního útoku. „Kdybys cokoliv potřebovala, zavolej, kočičko,“ s těmito slovy mi jeden z nich předává své telefonní číslo. Nálada se ale rázem změní, když si pro oba muže přijdou jejich manželky. Při odjezdu Honza jenom pronese: „Tady se nedá asi nic jiného dělat než jenom chlastat. Taky bych si dal panáka!“ Už odjíždíme pryč k další obci, kterou ráno ostřelovali. Jak do navigace zadávám název, začínám pociťovat volání přírody.

Honza

Můj parťák na mě koukne a říká, že by si potřeboval někam odskočit. V tu chvíli si uvědomuju, že mám vedle sebe holku a strom u cesty mezi poli a rovinou asi stačit nebude. Následuje komunikace: „Tady?“ Odpovídá jenom vyděšeným pohledem. Naštěstí následuje les, kde přibržďuji a Darja mizí v blízkém porostu. Při chvilce čekání se rozhlížím a studuji mapu, kde se dozvídám, že jsme asi uprostřed tankového polygonu.

Darja

Vážně si nechci stěžovat, ale čůrat v lese (promiňte mi za to přímočaré slovo), když venku zuří válka, vůbec není příjemné. Snažím se strategicky zhodnotit situaci. Za mnou auto u krajnice, přede mnou kopec. „Jo, to by snad šlo!“ říkám si. Na sobě mám vestu, na kterou vůbec nejsem zvyklá, ale sundávat si těch několik kilogramů ze sebe rozhodně nebudu. Až když začínám vykonávat svou potřebu, dojde mi, že jsem k lesu zády. Jednou rukou přidržuji balistiku, druhou helmu. Moc to ale nepomáhá. Začínám přemýšlet nad tím, že v lese mohou být diverzanti. „Co si takový ruský voják asi pomyslí, když mě uvidí. A co teprve Ukrajinec? Kde vůbec jsem?“ Všechny tyto myšlenky proces rozhodně uspíšily.

Honza

Už zase nejsem sám. Přežila to. Neztratila se. Nikdo ji nezastřelil.

Darja

Mapa nás vede na lesní cestu. Míjíme muže, který zoufale hledá odvoz do centra, ale nepřikládáme tomu váhu. Máme vlastní práci. Jenže ve chvíli, kdy odbočíme mezi stromořadí, spatříme na úzké cestě tank. Kolem něj jako mravenci pobíhá několik vojáků. Hned vyskočím z auta a vydávám se za nimi. „Je tam někde vesnice, kam ráno dopadly rakety?“ ptám se muže v tankistické kukle. Na první pohled mi vojáka vůbec nepřipomíná. Vypadá jako chlápek od rodiny, kterému uniforma vlastně nesluší. Je mi ho svým způsobem líto. Zírám na něj a říkám si, jestli vůbec tuší, co ho na bojišti, kam teď táhnou tohle obrněné vozidlo, vlastně čeká. Slušně mi vysvětluje, že jsem ve vojenském prostoru a dál už se nedostanu. „Dávejte na sebe pozor!“ pronesu na rozloučenou. Otáčíme se. „Můžeme se toho chlápka, co stojí u krajnice, zeptat, kde se co děje,“ prohlásí Honza.

Honza

Darja se ptá muže s batohem, když ho zničehonic zve do auta, aby si sedl. Říká mi: „Ukáže nám, kde co je, ale chce vzít do Charkova.“ Moc se mi to nelíbí. Nepůsobí moc důvěryhodně, ale vzhledem k tomu, že informace z agentur jsou neúplné nebo opožděné, nakonec souhlasím s tím, že se budeme přesouvat na jih, abychom byli co nejdál od dopadu ruských raket. Po cestě zpátky do města se můžeme zastavit na mezinárodním letišti a zjistit, jak tam vypadá situace. Jak projíždíme placatou krajinou, Darja zpovídá našeho hosta. Já si při západu slunce uvědomuji, že už jsme dlouho pryč mimo hotel, že čas rychle utíká a zároveň jak začíná být neprůstřelná vesta nepohodlná.

Darja

Kličkujeme na parkovišti u letiště a hledáme místo k parkování. Proti tomu, že se zastavíme na letišti, náš nový pasažér nic nenamítá. Po cestě mi vypráví, že mu právě skončila rotace a vrací se domů. Pochopila jsem, že zřejmě slouží v teritoriální obraně. Zastavujeme. Na plácku před vstupní halou letiště nejsou žádní lidé. Letecký prostor už vláda uzavřela. Jak vystupuji z auta, vidím, že vstup do budovy hlídá dvojice vojáků. V kapse mám pas s akreditací a na sobě stále neprůstřelnou vestu. Vykročím dopředu, abych se zeptala na situaci. V tu chvíli vidím, že vojáci znejistí a přesunou se dovnitř. Udělám asi dalších deset kroků a z budovy se proti mně vyřítí deset po zuby ozbrojených chlapů. Několik z nich si vzápětí nabíjí samopaly. Míří na mě. „Asi bych se měla zastavit,“ blýskne mi hlavou. „Hlavně nepanikař.“ Zvedám ruce nahoru, aby mohli vidět, že nejsem ozbrojená. „Ja žurnalistka iz Čechii! (Jsem novinářka z Česka),“ křičím na ně. Nezastavují se.

Honza

Po příjezdu na parkoviště letiště je jasné, že civilní provoz už tu dávno nefunguje. Jak Darja vystupuje z auta a jde směrem k hlavnímu vstupu, vidím, jak se ochrana budovy přesouvá dovnitř, a cítím problém. Mezitím se vynořují další vojáci a staví se do obranných a útočných pozic vůči Darje. Hrkne ve mně, protože nikdy není příjemné, když na vás míří nabitými zbraněmi. Polohlasem jí říkám: „V klidu, v klidu, v klidu. Ukazuj ruce.“ Když se k ní blíží velitel a začíná s ní komunikovat, napětí ze mě lehce opadá. Přeci jenom vím, že když s někým mluvíte, je o to těžší na něj vystřelit. Zároveň mě udivuje klid a suverénnost mé parťačky.

Darja

Je to ukrajinská národní garda. Nejlepší z nejlepších. Vycvičení profíci. Že nás nemohlo napadnout, že tohle letiště budou hlídat právě oni. Přichází ke mně velitel. Tváří se vážně. Všímám si jeho vrásky na čele značící velké znepokojení. Jsme cizinci. Asi tu nemáme co dělat. „Ukažte dokumenty,“ rázně prohlásí. Poslušně mu dávám pas, který svírám ve zpocené ruce. „Pojďme k autu.“ „Neděláme vůbec nic špatného. Jsme novináři,“ neustále si opakuji pro sebe. U našeho fordu už čeká Honza. Zapaluje další cigaretu. „On se pořád tváří klidně,“ vlastně mi to taky dává notnou dávku sebevědomí. „Otevřete auto,“ velitel dává další povel. Společně s vojákem, který v ruce drží kalašnikov, Honza obchází auto kolem dokola. Otvírá každé dveře. Voják pečlivě prohledává zavazadla.

Honza

Jeden z vojáků mi stále říká: „Růže, růže?!“ Hlavou mi bleskne: „Co má s těmi kytkami?“ Otočím se na Darju, která mi vysvětluje, že „oružije“ znamená v ruštině zbraň. V tu chvíli vidím, že ukazuje na obal od stativu. Uvědomuji si, že vypadá jako pouzdro na pušku. Pokynu, ať si ho otevře.

Darja

Pozornost národní gardy se po chvíli přesune na našeho spolucestujícího. V té rychlosti jsem ani nepochopila, že ho povalili na zem. Zatímco jeden z vojáků mu znehybnil ruce za zády a přitiskl tvář k betonové silnici, další na něj mířil samopalem. „Kde jsou jeho věci?“ ptal se mě velitel. „Vzadu v autě pod sedačkou spolujezdce,“ vyhrkla jsem. „Ukaž!“ přikázal stroze. Mezitím jsem zaznamenala, že se ho ptají, kdy byl založen jeho oddíl. Asi se sekl, protože odpověď vojáky neuspokojila. Vysílačkou se spojili s dalšími. „Aha. Řekl zřejmě špatně rok. A co my teď? Taky si nás tu nechají,“ říkám si. „Jeho si necháme, ale vy můžete odjet,“ zahlásil velitel, jako kdyby právě přečetl mé myšlenky. Asi bylo znepokojení vidět na mé tváří víc, než jsem si myslela. Cítím se blbě, že jsme sem toho chlápka přivezli. Ale co když je opravdu dezertér? Honza vidí moji nejistotu. Jen suše říká: „Tohle není naše věc. To se nás netýká. Ve válce platí nějaká pravidla a my můžeme být bohužel jenom pozorovatelé.“ Rychle jsme naskočili do auta a vraceli se zpátky do hotelu.

Honza

Vracíme se městem, kde u každého důležitého obchodu stojí dlouhé fronty. Město už nemá tak klidnou atmosféru jako minulé dny, když jsme přijeli. Vzhledem k tomu, že přímo ve městě zatím žádné velké útoky neprobíhají, vracíme se do stejného hotelu, kde jsme byli ubytováni. Je to totiž malý hotýlek nedaleko centra, obklopený výškovými budovami, zároveň relativně daleko od strategických staveb, s dvorem na zaparkování auta a tak dále. Jako základna by mohl sloužit dobře. Vždy si rád vybírám hotel sám právě z těchto důvodů. Jak asi každý, kdo byl na služební cestě, kde mu firma objednává hotel, ví, že firma vždy spíše zohledňuje cenu než místo, a to není vždy pro práci pohodlné. Na recepci si všímáme, že se hotel radikálně změnil, ne ale tak, že by ho někdo přestavěl, ale v lobby to vypadalo jako nějaké útočiště pro zbloudilé cizince. Všímám si, že v místnosti pobíhají i děti. Na recepci nás vítá nová tvář. Stále o nás vědí a blokují nám pokoj, ve kterém jsme nocovali ještě před válkou. Zároveň se v hotelu organizuje jakási malá domobrana a zaměstnanci s hotelovými hosty zatemňují okna kartony tak, aby z ulice nebylo poznat, že hotel stále funguje. Otvírají nám vrata do dvora, kde schováváme naše auto. Vzápětí nám ukazují, kde je vytvořen provizorní kryt se zásobami jídla a vody. Jak přicházíme na pokoj, vše opět nechávám nabíjet a modlím se, aby nám elektrická a telekomunikační síť vydržela co nejdéle. Můžeme samozřejmě nabíjet v autě, ale množství zařízení, které funguje na baterky, by nás dost omezovalo. Mezitím, než jdeme na večeři, jdu oklepat bahno z bot a trochu se stydím, že po celém hotelu jsem za sebou nechal cestičku bordelu. Teplá voda, která teče ze sprchy, ale uvolňuje částečně napětí, zahřívá promrzlé tělo, neodplavuje však starosti z následujících dní. Opět se mi začíná honit hlavou, že jsme spálili za den půl nádrže a stále nemáme dostatek jídla a cigaret. Současně myslím na Darju, která si ještě stále neuvědomuje vážnost situace a nebezpečí, jež nám hrozí. Zároveň jsme ale na místě, které bude rozhodovat o vývoji bitvy o celou východní část země. A tak naše práce teprve začíná. I když se cítím dost vyčerpaný, napětí, touha po odpovědích, zodpovědnost, poslání a strach, co zažívá moje rodina doma, se mi honí hlavou jako rozjetý kolotoč.