Table of Contents

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- První díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- Druhý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- Třetí díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- Čtvrtý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- Pátý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- Šestý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- Historický přehled

INY LORENTZOVÁ

LÁSKA

VANDROVNÍ APATYKÁŘKY

IKAR

Iny Lorentz

DIE LIEBE DER WANDERAPOTHEKERIN

Copyright © 2017 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe

Droemer Knaur GmbH & Co. KG, München

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Jacket photo © Fine Pic, München / shutterstock

Translation © 2022 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-4898-0

Osoby

1. díl: Špatná zpráva

FABEL, KASIMIR – výrobce zázračných léků z Grimmwaldu

FABELOVÁ, REGLIND – sestřenice Kláry Justové

HÜSING, RICHARD – soudce v Rübenheimu

VON JANOWITZ, ALBERT – dvořan v Sasku-Výmarsku

VON JANOWITZ, ERDMUTE – manželka Alberta von Janowitz

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KIRCHER, FRITZ – Martin manžel

KIRCHER, HERMANN – Martin tchán

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LIESE – Kunina neteř

OCHSMANN – lékárník ve Výmaru

SCHNEIDTOVÁ, FIENE – švagrová Johanny Schneidtové

SCHNEIDTOVÁ, JOHANNA – matka Kláry Justové

SCHNEIDTOVÁ, LIEBGARD – mladší dcera Johanny Schneidtové

SCHÜTTENSEE, CHRISTOPH – notář a radní ve Steinstadtu

STÖßEL – lékárník v Rübenheimu

2. díl: Nepřítel z temnot

AUGUST – šibeničník

ENGSTLEROVÁ, KATHRIN – dcera starosty v Rübenheimu

FRAHM, WILHELM – úředník v Rudolstadtu

HÜSING, RICHARD – soudce v Rübenheimu

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KARL – šibeničník

KIRCHER, FRITZ – Martin manžel

KIRCHER, HERMANN – Martin tchán

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LIESE – Kunina neteř

LUDWIG – Tengenreuthův důvěrník

RUDI – potulný obchodník

SCHNEIDTOVÁ, JOHANNA – matka Kláry Justové

SCHNEIDTOVÁ, LIEBGARD – mladší dcera Johanny Schneidtové

VON TENGENREUTH, HYAZINTH – pán na Tengenreuthu

3. díl: Proti větrným mlýnům

HÜSING, RICHARD – soudce v Rübenheimu

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LIEBMANN – laborant z Großbreitenbachu

LIESE – Kunina neteř

LUDWIG – Tengenreuthův důvěrník

VON MAHLSTETT, JUSTINUS – pán na Rodenburgu

SCHÜTTENSEE, ELIAS – syn Christopha Schüttenseea ze Steinstadtu

STÖßEL – lékárník v Rübenheimu

VON TENGENREUTH, HYAZINTH – pán na Tengenreuthu

4. díl: Útěk

BERT – hospodský podomek v Rübenheimu

CAPRACOLONUS – lékař v Rübenheimu

ENGSTLEROVÁ, KATHRIN – dcera starosty v Rübenheimu

FRAHM, WILHELM – úředník v Rudolstadtu

KLAAS – žalářník v Rübenheimu

VON JANOWITZ, ALBERT – dvořan v Sasku-Výmarsku

VON JANOWITZ, ERDMUTE – manželka Alberta von Janowitz

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LENA – hostinská v Rübenheimu

LIESE – Kunina neteř

VON MAHLSTETT, JUSTINUS – pán na Rodenburgu

NEEL – Hüsingův osobní sluha

OCHSMANN – lékárník ve Výmaru

STÖßEL – lékárník v Rübenheimu

VON TENGENREUTH, HYAZINTH – pán na Tengenreuthu

Historické osobnosti

FRIEDRICH ANTON – kníže von Schwarzburg-Rudolstadt

VON BEULWITZ, GEORG ULRICH – kancléř knížete Antona Friedricha

5. díl: První stopa

BERT – hostinský podomek v Rübenheimu

CAPRACOLONUS – lékař v Rübenheimu

ENGSTLEROVÁ, KATHRIN – dcera starosty v Rübenheimu

FABELOVÁ, REGLIND – Klářina sestřenice

FRAHM, WILHELM – úředník v Rudolstadtu

GÖGEL, ARMIN – vandrovní apatykář

HÜSING, RICHARD – soudce v Rübenheimu

KLAAS – žalářník v Rübenheimu

VON JANOWITZ, ALBERT – dvořan v Sasku-Výmarsku

VON JANOWITZ, ERDMUTE – manželka Alberta von Janowitz

JONATHAN – magistrátní úředník v Rübenheimu

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LENA – hostinská v Rübenheimu

LIESE – Kunina neteř

VON MAHLSTETT, JUSTINUS – pán na Rodenburgu

NEEL – Hüsingův osobní sluha

SCHNEIDTOVÁ, FINE – matka Reglind Fabelové

SCHÜTTENSEE, ELIAS – syn Christopha Schüttenseea ze Steinstadtu

STÖßEL – lékárník v Rübenheimu

VON TENGENREUTH, HYAZINTH – pán na Tengenreuthu

TILL – sluha na Rodenburgu

6. díl: Tengenreuth

BERT – hostinský podomek v Rübenheimu

CAPRACOLONUS – lékař v Rübenheimu

ENGSTLEROVÁ, KATHRIN – dcera starosty v Rübenheimu

GÜNTER – sluha na Tengenreuthu

HÜSING, RICHARD – soudce v Rübenheimu

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, MARTIN – tříletý syn Kláry a Tobiase

JUST, RUMOLD – laborant

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

KIRCHEROVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně

KUNI – kuchařka a služka u Justových

LENA – hostinská v Rübenheimu

LIESE – Kunina neteř

LUDWIG – Tengenreuthův důvěrník

VON MAHLSTETT, JUSTINUS – pán na Rodenburgu

NEEL – Hüsingův osobní sluha

SCHÜTTENSEE, ELIAS – syn Christopha Schüttenseea ze Steinstadtu

VON SCHWALBE, GOTTFRIED – Hüsingův přítel

STÖßEL – lékárník v Rübenheimu

VON TENGENREUTH, HYAZINTH – pán na Tengenreuthu

Historická osobnost

KARL – lantkrabě Hessenský

PROLOG

1

V nejzazším koutě hostince seděl mladý muž, před sebou misku řepného eintopfu, pohár řídkého piva a prskající lojovou svíčku s příměsí rozemletých bylin určených k zmírnění jejího štiplavého zápachu. O pár stolů dál vpředu plápolaly pravé voskovice, jejichž teplé světlo zřetelně ozařovalo další hosty, bohaté kupce, kteří na rozdíl od něho nemuseli škudlit každý fenik. Hostinský jim právě donesl džbán vína a rozlil ho do sklenic. Mladá děvečka jim k tomu servírovala podnos s horou pečených žebírek, a to s pukrletem tak uctivým, jako by měla tu čest s nějakým urozeným panstvem.

„Svět je nespravedlivý,“ zabrblal si mladík a znovu si nabral lžíci eintopfu. Hostinský sice tvrdil, že v něm jsou i kousky masa, on však dosud neobjevil ani jeden.

Povzdechl si, napil se piva a pocítil na jazyku jeho zvětralou pachuť. Závistivě pohlédl k mužům usazeným o kus dál, kteří si mohli dopřát víno, a svou zlobu na nespravedlivost světa by byl nejraději vykřičel z plna hrdla. Jenže takoví jako on, když jim zkřížil cestu někdo jako tamti, museli držet hubu a smeknout klobouk.

„Hej, hospodo! Čerstvé pivo,“ zahlaholil, leč hostinský s děvečkou se k němu ani neotočili. Jenom pacholek pootočil hlavu.

„Hned to bude!“ houkl na něj, ale nadále se věnoval skupině čerstvě dorazivších hostů.

Zatímco v mladém muži stoupal hněv, okno poskládané ze skleněných koleček o velikosti dlaně zahalil stín dopadající zvenčí. Mládenec zvedl zrak, ale za oknem vedle svého stolu spatřil jen kohosi, kdo se k němu už mezitím obrátil zády a odcházel. Okamžik nato se otevřely dveře a vstoupil další zákazník, podsaditý, asi pětatřicetiletý muž oděný do pumpek z pevného sukna a kabátce sahajícího k lýtkům. Na nohou měl pevné boty, na hlavě měkký klobouk a na ramenou rozměrný koš. Rozhlédl se, vyhnul se stolu s kupci a zamířil k mladíkovi.

„Jestli tohle není Armin Gögel! To je ale náhoda! Tak se zase potkáváme.“ Zasmál se, odložil nůši vedle jeho krosny a přisedl si k němu.

„Tak co, láduješ se?“ zeptal se v dobrém rozmaru.

Armin protáhl obličej. „Eintopf z řepy – a to ten nejhorší, jaký jsem kdy na štrece dostal.“

„Děkuju za varování. Tak to si radši objednám něco lepšího. Hej, hospodo! To je u vás zvykem, že příchozího necháte vyhladovět a umřít žízní?“

Na tato ryčná slova se ke stolu dostavil pacholek. „Co chceš?“ houkl nevrle.

„Vepřová žebírka, jaká mají tamhle ti pánové, a džbánek vína.“

Nad objednávkou drahého jídla se čeledínova tvář rázem rozjasnila. „Ale samozřejmě, pane! Může to být saské víno, anebo pán trvá na rýnském?“

„Rýnské!“ odvětil Arminův společník a pohodlně se opřel.

„Proboha, Rudi, tys tedy musel udělat opravdu dobré obchody!“ zvolal Armin závistivě.

„Tak už to zkrátka chodí! Do hrobu si to s sebou nevezmu, a než to pak doma přenechám výběrčímu daní, dopřeju si cestou nějakou tu maličkost.“ Muž si vytáhl hliněnku, nacpal ji tabákem a připálil si od lojové svíčky.

„Víš, Armine, ženu už nemám. Zemřela před čtyřmi lety, stejně jako můj syn. A tak se ptám: Proč mám šetřit pro druhé, když ty peníze můžu stejně dobře utratit sám?“ prohlásil a vyfoukl kouřové kroužky k pomalovanému dřevěnému stropu.

„Ty se máš!“ povzdychl si Armin. „To já se můžu udřít k smrti, jen aby pan laborant zbohatl ještě víc. Je to nespravedlnost, to ti povím. Rumold Just se synem si pěkně hoví v Königsee a počítají tolárky, kdežto já se tady křížem krážem vláčím po kraji v chladu a dešti, nebo naopak ve vedru, z něhož mě i morek v kostech pálí, a snažím se lidem prodat, co tihle dva vyrobili. I destilatéři jsou na tom líp. Mají střechu nad hlavou, míchají si mastičky a večer se vracejí k ženě a dětem. Vandrovní apatykář jako já nevidí rodinu celé měsíce a nemá ani peníze, aby si ho cestou občas zastrčil do děvky.“

„Pověz, ty za ženskou platíš?“ užasl Rudi se smíchem. „Armine, od toho jsou přece děvečky v usedlostech, kde našinec nocuje, a někdy i samotné selky. Takovému mlaďochovi jako ty přece stojí pořád, aby uspokojil každou ženskou.“

„Sem tam si nějaká vyhrne sukni. Ale většinou jsou ošklivé jako noc a udělají to jen proto, že jim jiný chlap mezi stehna nesáhne,“ posteskl si Armin.

Potom hovor ustal, protože pomocník hostinského právě přinesl pečená žebírka a víno. Arminův protějšek si pořádně přihnul a pustil se do jídla. Jinochovi se z vůně šťavnaté pečeně sbíhaly sliny. Rudimu to neuniklo. Mastnou rukou ukázal na podnos se zbytkem masa. „Posluž si! Já mám dost.“

„Vážně?“ Armin tomu zprvu nechtěl věřit, ale po Rudiho souhlasném posunku si vzal.

„To chutná jinak než ten eintopf z řepy,“ zahuhlal s plnými ústy.

„To bych řekl!“ Rudi se zasmál a pak si všiml, že Armin má prázdný pohár, a nalil mu do něj víno až po okraj. „Den je krásný a kdoví, kdy se zase potkáme. Já musím zítra zamířit na západ, kdežto ty, jak jsi mi sám říkal, máš namířeno dál na sever.“

„Já měl za to, žes vyrazil jinou cestou už dnes ráno,“ podivil se Armin.

Rudi překvapeně zavrtěl hlavou. „Tos mi špatně rozuměl, kamaráde. Řekl jsem, že ještě nevím, po které silnici se vydám, a rozhodl jsem se pro tu, která vede odsud k mému cíli. Ale přiznávám, že mi nebylo proti mysli se tu s tebou znovu potkat. Včera jsme si pěkně popovídali a rád bych v tom ještě pokračoval.“

Armin zatáhl hlavu mezi ramena, neboť včera večer si vydatně zanadával na laboranta Rumolda Justa, v jehož pověření cestuje s apatykou v krosně. A vtom mu vytanula na mysli bedna s léky, kterou si měl na tomto místě vyzvednout, a protáhl obličej.

„Vždyť je to pravda,“ zavrčel. „Panu laborantovi se to mluví, ale vymáchat se v jeho rozhodnutích musíme my. Když prodáme málo, tak si nic nevyděláme, ale všechny esence a masti mu stejně musíme zaplatit. On má vždycky svoje jisté, kdežto my…“ Armin se odmlčel a mávl rukou ke stáji naproti. „Většinu nocí v roce trávím na takových studených místech, kde to táhne. Dřív apatykář vyrazil z domova s plnou krosnou, a když ji měl prázdnou, tak se vrátil. Ale teď páni laboranti posílají léky povozy a dostavníky, takže musíme urazit dvakrát tak dlouhou cestu a domova si moc neužijeme. Mě tady na poštovní stanici čeká náklad do celé krosny. A přitom jsem prodal teprve dvě třetiny z toho, s čím jsem vyšel z Königsee. Ale nechat tady nic nesmím, a tak budu mít zítra krosnu zatraceně těžkou.“

„Ty jsi přece ještě silák! Takovému jako ty se to ponese lehce,“ namítl Rudi.

Arminovi zacukalo v obličeji. „Však bys mluvil jinak, kdybys místo toho koše musel nosit moji krosnu!“ Pak si zamyšleně začal prohlížet spolustolovníkovu nůši. „S čím vlastně obchoduješ? Včera mi to nějak uniklo.“

„Ó, jednou s tím, pak zase s oním, jak se to zrovna naskytne,“ odpověděl Rudi vyhýbavě. „Ale jen klidně pij! Já mám ještě džbánek do poloviny a hostinskému to nenechám.“

„To by taky byla škoda,“ usoudil Armin a přisunul pohár k Rudimu, aby mu mohl nalít.

2

Obchodník s nůší si sice dopřál pečená vepřová žebírka a víno, ale na noclehu také šetřil a zvolil stejnou komoru vedle stáje, kde se ubytoval i Armin. Opět si postavil nůši vedle Arminovy krosny a díval se, jak mladý apatykář vybírá z bedny lahvičky a krabičky a ukládá si je do krosny.

„To jsou vážně všechno léky?“ zeptal se muž, jenž se představil jako Rudi.

Armin přikývl. „No ovšem! A jsou to ty nejlepší na světě! Někteří vandrovní apatykáři se s nimi vláčejí dokonce až do Amsterdamu. A dobře si tím vydělají, kdežto našinec se musí plahočit po zapadákovech a dávat si pozor, aby se neztratil. A jako by to nebylo už tak dost zlé, musí se ještě potýkat s podvodnými mastičkáři, co vandrujou bez povolení zeměpána a nabízejí špatné zboží za tak nízké ceny, že ode mě už si pak lidé nic nekoupí.“

Armin, zaměstnaný naplňováním krosny, se při své řeči na Rudiho nedíval, a proto mu uniklo, jak se společníkův obličej zkřivil nenávistí. Rudi se však brzy vzpamatoval a zasmál se. „Ti lidé taky chtějí žít!“

„Ale ne na můj účet!“ pohoršil se Armin. „Laborant přece musel vysázet pěkných pár tolarů za privilegium, s kterým jako vandrovní apatykář můžu na téhle štrece prodávat jeho léky. Ostatní na to nemají právo.“

„Právo se taky musí umět prosadit!“ Rudi to tentokrát utrousil posměšně, leč Armin na to nedbal.

„Tyhle zatracený padouchy je možné dopadnout ve městech, kde je po ruce soudce a biřicové. Ale v těch roztroušených vesnicích a dvorcích o samotě většinou rozhoduje vrchnost a její pravomoc sahá tak akorát k hraničnímu kůlu. Chytit ty zpropadený chlapy je tam zhola nemožné.“

Armin se dostal do ráže a hrozil pěstí všem, kdo ho připravují o výdělek.

Muž s nůší mu nato přistavil skoro plný džbánek vína. „Tumáš, objednal jsem ještě jeden na dobrý spánek. Spláchni tím svůj hněv a říkej si, že zítra bude nový den, kdy si dobře vyděláš.“

„To by byla paráda!“ opáčil Armin. Uchopil džbánek a napil se rovnou z něho, protože neměl pohár.

„Jen si přihni pořádně!“ vyzval ho Rudi. Poté si na primitivní kostře lůžka urovnal slamník a přes tenkou deku si položil ještě plášť.

Armin vypil, co jen mohl, a podal mu džbán zpátky. „To mi udělalo dobře.“

„Tak to má být!“ Obchodník s nůší si také přiložil džbánek k ústům, ale pil jen málo a nespouštěl mladíka z očí.

U večeře vypil Armin jen jeden nebo dva korbely slabého piva, a tak nyní účinek vína pocítil rychle. Když se ubíral na lůžko, propletly se mu nohy.

Obchodník s nůší ho taktak zachytil. „Ne tak zhurta, příteli!“

„Už je to dobré, Rudi!“ Na Armina začínala padat blahodárná únava a svlékl si kazajku i vestu. Zouvání bot představovalo velkou námahu, a když si chtěl ještě stáhnout kalhoty, ztratil rovnováhu a plácl sebou na lože. Dřevo zapraskalo, ale nezlomilo se.

„Tos měl štěstí!“ prohodil Rudi posměšně. „Hostinský by tě jinak nechal zaplatit celou postel i se slamníkem.“

„Sfoukneš lucernu?“ zamumlal Armin už v polospánku a na pronesenou poznámku nereagoval.

„Hned, jen co se taky svléknu.“ S těmito slovy si Rudi urovnal kazajku a pověsil ji přes svou nůši. Pak mu chvilku trvalo, než se zbavil vesty, a s botami a kalhotami si dával na čas ještě víc. Neustále u toho pokukoval po Arminovi. Ale ten už zavřel oči a pravidelně oddechoval.

„Ještě jsem se tě chtěl zeptat…,“ začal Rudi, ale odpovědí mu bylo jenom zachrápání. Potichu vstal a lehce do mladíka šťouchl. Ten však jenom pohnul hlavou, načež se obrátil na druhý bok a spal dál, otočen zády k svému společníkovi.

Rudi ještě chvíli vyčkal, potom postavil lucernu tak, aby nesvítila až k apatykáři, a připlížil se po špičkách k jeho krosně. Armin ji sice zabalil do voskovaného plátna a převázal provazem, ale muž měl cvičené ruce a uzly rychle rozvázal. Nato odhrnul plachtu a vyndal z krosny jednu lahvičku. Přečetl si na ní nápis, uložil ji zase zpátky a vytáhl jinou. Prostudoval si etiketu a spokojeně se usmál. Vylil z ní dobrou třetinu do džbánu od vína, vzal si ze svého koše keramickou nádobku a dolil z ní obsah Arminovy lékovky, aby byla zase plná. Když skončil, vrátil lahvičku do apatykářovy krosny a převázal na ní plachtu přesně stejně, jak to viděl u svého spolunocležníka. Ještě jednou se na něho pro kontrolu podíval, natáhl se na postel a sfoukl lojovou svíčku v lucerně. Musel se přitom držet, aby se nerozesmál na plné kolo. Jak to bylo strašně jednoduché vodit mladého vandrovního apatykáře za nos.

Obchodník s nůší zavřel oči a rychle usnul, ale zakrátko ho probudilo mladíkovo ovíněné chrápání. Rudi ho dloubl do žeber. Armin se na okamžik probudil, obrátil se a znovu upadl do neklidného spánku. Ale přestal už chrápat a oba muže probudilo teprve kohoutí kokrhání.

Toho rána Armin potřeboval víc času než jindy, než se u studny umyl a mohl vstoupit do hostince. Cestou dovnitř potkal Rudiho. Ten už měl nůši naloženou na zádech a hostinský podomek mu podával na cestu kus salámu a tlustý krajíc chleba.

„Přeju dobré obchody! Třeba se ještě uvidíme!“ zavolal obchodník na Armina.

„To asi ne, protože ty jdeš na západ, zatímco já na sever,“ odtušil Armin nevrle. Bolela ho hlava a mnohem raději by byl dělal cokoli jiného, jen aby nemusel s těžkou krosnou na zádech vyrazit do slunného dne.

„Každopádně ti přeju hodně štěstí!“ odpověděl mu Rudi a s úšklebkem vyšel ze dvora hostince.

Armin se za ním díval a řekl si, že dnes večer zůstane u jednoho nebo dvou piv. To včerejší víno mu sice chutnalo, ale jeho účinky mu teď dávaly zabrat.

3

První míle představovaly pro Armina čiré utrpení. Pot mu už za chvíli začal stékat po obličeji proudem a byl rád, že narazil na pramen a mohl uhasit žízeň. Když zaklepal na dveře některého statku či chalupy, nebyl pro kocovinu téměř schopen otevřít pusu a moc toho neprodal.

„Neměl jsem chlastat to víno,“ povzdechl si.

Jenže nářek mu nepomohl. Byl to nerozum a jemu teď nezbývalo než za to nést následky.

Kolem poledne se mu konečně začalo vést lépe. Ale zapomněl si vzít v hostinci něco k snědku na cestu, a tak se u něj záhy dostavilo kručení v žaludku. Proto se zaradoval, když se před ním vynořila další vesnice. V téhle obci za ty předchozí dva roky, co pro Rumolda Justa chodil s krosnou, vždycky udělal dobré obchody a doufal, že nejinak tomu bude i letos. Takto povzbuzen rázně vykročil k prvnímu rozlehlému dvorci a za chviličku stanul proti dvěma velikým psům, kteří se na něho rozštěkali, přičemž jim od mordy tekly sliny. Armin na moment zvažoval, že se po nich ožene vandrovnickou holí, ale při pohledu na jejich ostré zuby a mohutné čelisti od svého úmyslu upustil.

„Hej! Je tady někdo?“ zavolal na celý dvůr.

To už se k němu psi přiblížili a začali po něm chňapat. Než mu ale stačili potrhat oblečení, objevila se scvrklá stařena a tenkým hláskem je okřikla.

Zvířata ji k Arminově údivu ihned poslechla a loudavě se vzdálila. S úlevou kráčel dál a zastavil se před stařenou. „Armin Gögel, k vašim službám! Přicházím z pověření königseeského laboranta Rumolda Justa a přináším vám jeho léky.“

„Jako kdybych tě neznala!“ zasmála se stařena. „Ty jsi přece ten švarný mládenec, co tu byl už loni a předloni. Minule mi ten váš balzám moc pomohl, když jsem potřebovala dostat pryč hlen na plicích. Můžeš mi dát rovnou dvojnásobek toho co před rokem.“

Uvedla tím Armina do rozpaků, neměl tušení, kolik tady toho balzámu loni prodal. „Mám ještě další dobré léky.“

„To já přece vím! Pojď dál!“

Armin následoval stařenu do ponuré předsíně a vydechl, teprve když ho přivedla do kuchyně, kde narazil na selku.

„Pozdrav Pán Bůh, dobrá ženo! Přináším skvělé a účinné léky od laboranta Rumolda Justa!“

„Buď vítán! Něco potřebovat budu,“ prohlásila selka. „Tyglíky jsem už vymyla. Jsou připravené tamhle naproti v komoře. Dej mi je plné!“

„A co všechno potřebujete?“ zeptal se Armin a vymámil ze sebe rozpačitý úsměv. „Víte, potkávám na štrece moc lidí a nemůžu si pořádně pamatovat, co si kdo ode mě koupil.“

Selka vyjmenovala prostředky, které by ráda zakoupila. Armin s úlevou vešel do komory a začal odměřovat jednotlivé léky. A stejně jako na dalších usedlostech, jež za to dopoledne navštívil, lahvička, kterou mu v noci na dnešek naplnil jeho spolunocležník, zůstala netknutá.

Když byl hotov, uvedl selce požadovanou částku, již od ní také vzápětí převzal. A jak si peníze zastrkoval, přehnaně začenichal. „Tady to ale voní!“

„To je náš oběd,“ prohodila selka s jistým odporem v hlase. Neměla ráda obchodníky a hauzírníky, kteří ji napřed zkasírovali, a pak ještě chtěli vyloudit něco k snědku. Nechtěla se však projevit jako lakomec, protože léky, které apatykář přinášel, spolehlivě pomáhaly. Proto mu ukrojila kus chleba a namazala ho sádlem.

„Tumáš, budeš mít hlad,“ řekla, když mu ho podávala.

„Kéž ti to Bůh oplatí,“ odpověděl apatykář vlídně, třebaže soudil, že miskou eintopfu by žaludek zaplnil lépe. Ale aspoň že má do čeho kousnout, a tak napůl spokojen opustil dvorec. Stařena ho vyprovodila, aby zadržela psy.

„Děkuji a na shledanou příští rok,“ rozloučil se s ní.

„Pokud ještě budu naživu,“ povzdechla si stará paní a její slova se v uších mladého muže nepříjemně rozléhala jako ozvěna.

4

Po čtyřech dnech putování dospěl Armin do Rübenheimu, největšího z měst, jež ho na štrece čekala. Slunce svítilo, ale příliš velké horko nepůsobilo, a stráže u brány ho bez okolků vpustily do města. Vešel do lékárny a zvesela pozdravil majitele, u něhož se chtěl zbavit velké části nákladu. Když svou krosnu vybaloval z voskovaného plátna, na setkání s cizím obchodníkem obtěžkaným nůší se záhadným obsahem už dávno nemyslel.

„Tak co, Armine, zase na vandru?“ přivítal ho s širokým úsměvem lékárník.

„Je to jednou moje řemeslo, pane Stößele,“ odpověděl mladík. Načež ještě dodal: „Ať se mi to líbí, nebo ne.“

„A z čeho má člověk žít, když ne z práce vlastních rukou? Vandrovní apatykář jako ty je na tom dobře. Ví se přece, že tvůj laborant připravuje dobrou medicínu. Jiní hauzírníci to mají těžší. Je mezi nimi taky všelijaká pakáž, která bere lidi na hůl, a poctivý obchodní cestující pak svoje zboží prodává těžko, protože ho mají za dalšího podvodníka,“ mínil lékárník.

Armin při těch slovech dokonce pocítil něco jako pýchu, že je vandrovním apatykářem z Königsee. „Však je to pravda, že roznáším dobré léky! Na nás dohlíží městský syndikus z Rudolstadtu, a ten je přece osobním lékařem Jeho Jasnosti knížete Ludwiga Friedricha.“

„Léky od tvého laboranta jsou ty nejlepší! Zákazníci se pro ně můžou přetrhnout. Proto mě už taky napadlo, že si od pana Justa nechám poslat bednu. Je přece jedno, jestli mi ji přiveze kurýr, nebo bude čekat na poštovní stanici, až mi ji přinese někdo z vás vandrovních apatykářů.“

Armin skousl rty. V téhle lékárně vydělával nejvíc, a jestli si Stößel ty věci hodlá dávat posílat, je pro něj jako zákazník ztracený a on může svoje zboží nosit leda sedlákům a chalupníkům po vesnicích. Pak by ovšem musel pohřbít svou naději, že si za pár let bude moci koupit domeček a oženit se.

Lékárník si však jeho nevole nepovšiml. Hovořil dál a otvíral při tom krabičky a lahvičky jednu po druhé, aby se podíval na jejich obsah a přičichl si k nim.

„A jak se vede starému Justovi? Byl jsem ještě kluk, když sám přinášel léky do naší lékárny. Tu tehdy vedl můj nebožtík otec.“

„Rumold Just už dávno nemá zapotřebí sám vandrovat s krosnou. Ani jeho syn Tobias už nemusí,“ odpověděl Armin s povzdechem.

„Tobias se oženil, jak jsem se doslechl,“ pokračoval lékárník.

„Ano, to je pravda!“

„Musí to být mimořádné děvče. Jeden apatykář, kterého jsem naposledy potkal, mi vyprávěl, že původně sama vandrovala s apatykou.“

Armin viděl, že Stößel má zvědavost přímo napsanou na čele, a souhlasně přikývl. „I to je pravda! Ale už je to pár let, a to jsem ještě pro Justa nechodil. Just před třemi lety ovdověl a mladá je teď paní v jeho domě. Prý si vede zdárně a může si říkat paní laborantová, protože Tobias převzal velkou část otcova obchodu. Ale v Königesee jí stejně dál říkají vandrovní apatykářka. Ne všem se líbí, že se holka z Katzhütte, chudá jako kostelní myš, provdala za syna boháče Justa. Ale na druhé straně se říká, že přinesla do domu úctyhodné věno. A je to asi pravda, protože její matka a sourozenci se v Katzhütte zařídili docela pěkně. Tak už to zkrátka v životě chodí. Jeden najde poklad, a druhý jenom kočičí zlato!“

Armin opět nedokázal skrýt svou závist. Lékárník, jenž si žil v blahobytných poměrech, se jen usmál a sáhl po oné lahvičce, do níž ten muž s nůší před pár dny cosi přelil. Když vytáhl zátku a přičichl si k ní, svraštil čelo.

„To voní úplně jinak než dřív!“

„Just asi nejspíš použil nějakou novou recepturu, zřejmě účinnější,“ odpověděl Armin, který tomu nepřikládal žádný význam.

„Když to říkáš ty! Tenhle prostředek totiž nutně potřebuju, protože jako jediný ze všech pomáhá našemu starostovi Engstlerovi při jeho kolikách. Hned mu ho odnesu.“

Lékárník si vzal od Armina ještě další léčiva a musel nakonec zaplatit pěknou sumu. „Dávej si pozor, aby tě cestou neokradli loupežníci,“ poradil mu v dobré náladě.

„Já už se ohlídám!“ ujistil ho Armin.

Spokojeně si schoval peníze, naložil si odlehčenou krosnu a opustil lékárnu. Jeho další kroky vedly na poštovní stanici, jejíž majitel si pokaždé kupoval velké množství přípravku, který zabíral na nemoci koní. I u něho si mladý apatykář dobře vydělal a bude si moci s čistým svědomím dopřát vedle eintopfu i dvě opečené uzenky a veliký džbán piva.

5

>Zatímco si Armin v hostinci pochutnával na jídle, lékárník odešel ze svého krámu a chvátal do domu starosty Engstlera. Ani nemusel klepat, neboť mu starostova dcera ihned otevřela dveře. Byla na ní znát úleva.

„To je dobře, že jdete, pane Stößele. Otce znovu sužuje zlá kolika a já už si nevím rady. Ten prostředek, co jsem od vás dostala minule, jsem už spotřebovala. Bože, proč otec musí pořád jíst a pít to, o čem ví, že mu to škodí?“

„Já ho už varoval, ale on na mě nedal,“ podotkl lékárník.

„Ten by nedal ani na varování osobního lékaře pana lantkraběte,“ opáčila starostova dcera a posmutněle se usmála.

„Můžete být klidná. Nesu vám ten medikament, co vašemu panu otci vždycky pomohl. Tady je, a má prý být ještě lepší a silnější než dřív.“

S těmi slovy Stößel podal mladé ženě lahvičku.

Ta se na něj tázavě podívala. „Mám mu dát deset kapek jako dřív, nebo méně?“

Na to se lékárník zapomněl Armina zeptat. Ale ten nic neříkal, a tak to vzal tak, že se lék dávkuje stejně jako předtím.

„Dejte mu klidně deset kapek, panno Kathrin. Ale víc by to být nemělo,“ poradil jí.

„Moc vám děkuji! Ať vám kuchařka nalije holbu piva. Já poběžím za otcem, abych ho zbavila trápení.“

Když Kathrin Engstlerová vstoupila do otcovy ložnice, našla ho, jak leží v posteli, sténá a zoufale se snaží zbavit přebytečných plynů, které mu působily bolest žaludku a střev. Třebaže neustále krkal a taky trochu pšoukal, moc mu to nepomáhalo.

„Bože, to je bolest!“ zaúpěl, když dcera vešla.

„Vzchop se, otče! Lékárník Stößel přinesl ten prostředek, co ti vždycky pomáhal ze všech nejlíp. Hned ti odměřím deset kapek.“

„Doufejme, že tentokrát vydrží déle než posledně,“ zamumlal otec a nejraději by dceři vyrval lahvičku z ruky, aby už ten žádoucí lék měl v sobě.

Dívka odměřila deset kapek do poháru vína smíchaného s vodou a podala nápoj otci. „Tumáš! Ať ti slouží!“

Pacient lačně popadl pohár a obrátil do sebe naráz celý jeho obsah. Pak si mohutně odříhl a blaženě zafuněl.

„Zdá se, že to zabírá,“ prohodil k dceři a svalil se do polštářů.

„Díky, Pane na nebesích, Spasiteli náš!“ Mladá žena na okamžik zavřela oči, neboť v posledních hodinách byla svědkyní naprosté hrůzy.

Když je opět otevřela, otec ležel klidně a ve tváři se mu zračila úleva.

„Takže je ti už lépe?“ zeptala se ho, odpovědi se však nedočkala.

Udivena, že usnul tak rychle, odnesla lahvičku s lékem do komory, aby ji neměl po ruce, kdyby zase dostal koliku. Nato se odebrala do kuchyně a sdělila lékárníkovi, že se má zastavit druhý den dopoledne, kdy mu lék zaplatí.

„Žádný spěch, panno Kathrin,“ pravil na to Stößel, neboť věděl, že starostova dcera zapravuje dluhy bez prodlení. Dopil pomalu pivo a rozloučil se.

Kathrin Engstlerová se vrátila ke své práci, kterou kvůli otcově kolice musela přerušit, a vrtěla hlavou nad jeho nerozumem. Moc dobře věděl, které pokrmy a nápoje mu vyvolávají bolesti, a přesto se jich nedokázal vzdát.

Kvečeru uvařila ovesnou polévku a s plnou mísou doplněnou lžící zamířila do otcovy ložnice. Když otevřela dveře, pokoj už zalévalo šero. Rozzlobilo ji, že služka nezapálila svíčku v lucerně. Odstavila mísu a vrátila se do kuchyně pro připalovátko.

Jakmile se svíčka konečně rozhořela, obrátila se s úsměvem k otci: „Uvařila jsem ti ovesnou polévku. Ta ti udělá…“

Ale už nedořekla, co měla na jazyku, jelikož radní pán ležel v posteli se strnulým pohledem a zkřivenou tváří a zatínal ruce do přikrývky. Kolem úst se mu utvořila narudlá pěna.

„Otče! Co je s tebou?“

Vyděšená dcera k němu popoběhla a uchopila ho za pravou ruku. Měl ji jako led a čelo rovněž. Když se k němu sklonila, aby si poslechla dech, neslyšela nic. Rázem jí bylo jasné, že otec už nežije, a s pronikavým výkřikem uskočila.

Okamžik nato přiběhla kuchařka a dvě služky. Ta první se pokřižovala: „Ježíši Kriste, Pane na nebesích, buď nám v naší nouzi nápomocen!“

„Otec je mrtvý,“ zašeptala Kathrin zbledlými rty. „A přitom mu ta medicína měla pomoct.“

Kuchařka ukázala na zaschlou pěnu kolem nebožtíkových úst. „Řekla bych, že byl otráven.“

„Ale vždyť celé odpoledne nic nejedl,“ namítla Kathrin. „Dala jsem mu jenom tu medicínu.“ Vzápětí se při těch vlastních slovech zarazila a v příštím okamžiku ukázala na obě služky prstem. „Jedna z vás musí okamžitě pro lékárníka Stößela, ať sem ihned přijde. A druhá přivede doktora! Chci vědět, na co otec zemřel. Jestli na ten lék, potom za to ten, kdo ho přinesl, draze zaplatí.“

Zatímco služky odešly z domu a chvátaly splnit úkol, panna Kathrin přinesla lahvičku s prostředkem proti kolice a postavila ji na odkládací stolek, kde už mezitím chladla ovesná polévka.

Jako první se vrátila služka, jež měla přivést lékárníka. Stößel vešel do pokoje, prohlédl si mrtvého a vůbec nechápal, co se stalo.

„Vypadá to, že otcovu smrt způsobila vaše medicína,“ pronesla Kathrin Engstlerová přísným tónem.

„To není možné! Tenhle prostředek odebírám už léta. Je od laboranta Justa z Königsee a vašemu otci vždycky pomáhal!“ Ještě než to dopověděl, popadl lahvičku, otevřel ji a přičichl si k ní.

„Je cítit jinak než jindy. Ten vandrovní apatykář mi říkal, že laborant tentokrát použil jinou recepturu!“

Stößelovi nešlo jen o to, aby se zbavil podezření, ale chtěl také opravdu vyzkoumat, proč Engstler po požití léku zemřel. Nakapal si proto z lahvičky trochu na prst a olízl ho. A okamžitě vše vyplivl.

„To je přece jed z rulíku! Jak to, že Just pro ten elixír použil smrtící dávku?“

„Vy si opravdu myslíte, že mého otce zabil ten lék?“ Kathrin se otřásla. Nikdy nezapomene, že mu ty kapky sama podala.

„Rád bych věděl, co k tomu řekne doktor. Já mám za to, že ten lék byl otráven!“ zvolal Stößel pobouřeně. I když za to sám vinu nenesl, stejně na něm něco ulpí a přijde kvůli tomu o zákazníky.

A byl rád, když služka přivedla doktora Capracolona, jenž městské radě pomáhal s řešením medicínských otázek.

„Co to slyším? Pan Engstler že je mrtvý?“ zvolal lékař, ještě než vkročil do místnosti.

„Bohužel ano!“ přisvědčil lékárník a obžalobně ukázal na nazelenalou lesklou lahvičku. „Otrávil ho tento medikament. Dnes k polednímu mi ho dodal jeden vandrovní apatykář z Königsee. Musím k vlastní hanbě přiznat, že jsem ho přinesl panně Kathrin, aniž jsem jej předtím vyzkoušel. Důvěřoval jsem však laborantu Justovi.“

Lékař uchopil lahvičku a přičichl k ní. Ale teprve až si trošičku lízl, poznal, jak je ta esence nebezpečná.

„Proboha, obsah této lahvičky může zabít desítky lidí! Kolik jste toho otci dala?“ zeptal se Kathrin.

„Deset kapek, jako vždycky!“

„To je na jednoho člověka strašně moc. Stößele, říkáte, že vám to přinesl vandrovní apatykář z Königsee?“

„Nejen tento prostředek, nýbrž celou paletu léků, které jsem až doposud rád a úspěšně prodával svým zákazníkům.“

„To máte štěstí, že dosud nezemřel nikdo, jehož smrt by zavinil tento údajný lék. Je to jen šlendrián, tyhle lektvary, které pouze škodí! To je záležitost pro městského soudce. Panno Kathrin, dejte zavolat pana Hüsinga. Tohle byla vražda!“ Lékař pokynul mladé ženě a jal se ohledávat mrtvého.

„Není pochyb, že byl otráven!“ vyřkl svůj závěr.

Na podrobnější výklady už Kathrin nečekala a rovnou poslala služku pro soudce. Ta se po chvíli vrátila i s ním.

„Co to říkáte? Starosta byl zavražděn?“ Soudce Richarda Hüsinga odvolali od večeře, takže se mu teď stýskalo po dušené pečínce s chlebovými knedlíčky, kterou mu připravil jeho kuchař. Když ovšem od lékaře a lékárníka zjistil bližší okolnosti Engstlerovy smrti, na večeři úplně zapomněl.

„Můžete odpřisáhnout před soudem, že starosta byl otráven?“ zeptal se poté, co oba muži přednesli svou zprávu.

„To můžeme!“ prohlásil lékař a zvedl ukazovák. „Musím našeho ctěného městského lékárníka pokárat, že si ty údajné léčebné prostředky z Königsee nechal vnutit bez zevrubnějšího prozkoumání. Naše velectěná hlava města, váš otec, panno Kathrin, mohl být živ, kdyby pan Stößel vynaložil větší péči.“

„Tímto prostředkem jsem pana Engstlera zásoboval celé roky,“ bránil se lékárník zoufale. „A doposud mu vždycky pomáhal. Panna Kathrin to může dosvědčit.“

Dcera zesnulého starosty byla na vahách. Vždyť jí Stößel ten jedovatý medikament sám přinesl, aniž ho předtím vyzkoušel. Na druhou stranu šlo o váženého občana města, jenž nikdy nezpochybnil žádné z rozhodnutí jejího otce. Rozhodla se proto, že se pokusí mu neuškodit. „Vinu za všechno nesou ten prokletý vandrovní apatykář a jeho laborant!“ zašeptala. „Kdyby tu směs nechali, jak byla dřív, a svévolně neměnili recepturu, byl by můj otec dosud naživu.“

Doktor Capracolonus zvedl paži a vyžádal si tím pozornost. „Vždycky jsem vás varoval, abyste nevěřila těm prostředkům od sedláků z Durynska. Jsou to nevzdělaní chlapi, kteří z trávy na louce míchají údajně zázračnou medicínu a balamutí tím prostý lid. Příštího vandrovního apatykáře, který dorazí do našeho města, patří zatknout a uvěznit, abychom naše spořádané občany ochránili před jeho zkázonosnými břečkami!“

„Tihle chlapi patří na šibenici,“ vyhrkla Kathrin Engstlerová.

Lékárník se zatvářil pochybovačně, ale odporovat se neodvážil. Pokud by se teď vandrovních apatykářů z Durynska sebeméně zastal, ostatní by si to mohli vyložit tak, že drží s nimi a schvaluje starostovu smrt.

Proto pouze vykřikl: „Ten chlap, co mi ten jed prodal, musí být ještě ve městě. Poslední roky vždycky nocoval na poštovní stanici, protože její správce od něho pokaždé kupoval léčivo pro koně.“

„Jestli je dosud zde, tak ho dopadneme. Okamžitě tam vyšlu biřice!“ Po těchto slovech se městský soudce rychle odporoučel.

„Dej Bůh, aby toho chlapa chytili a mohli ho potrestat!“ zvolal lékař a požádal Kathrin, aby ho omluvila, protože ještě musí navštívit jednoho pacienta.

Také Stößel odešel. Výčitky svědomí, že Armina Gögela zradil vrchnosti, vyrovnával tím, že zachránil život několika občanům, kteří by jinak padli za oběť jeho zkázonosným lékům a zemřeli na ně.

6

Armin Gögel právě zvažoval, jestli si má dát i druhé pivo, když vtom do šenku vtrhlo několik biřiců. Nevšímal si jich, dokud se nepostavili před jeho stůl a nenamířili na něho zbraně.

„Co to má znamenat?“ zeptal se celý zmatený.

„Jsi usvědčen z vraždy a zatčen! Vstaň, nebo tě postavíme na nohy sami!“ vyštěkl jejich velitel.

„Já, a vrah? Zbláznili jste se?“

Ale než stačil říct ještě něco, dva pochopové ho popadli a zvedli od stolu. Nato mu svázali ruce za zády a nezacházeli s ním dvakrát šetrně.

„Au, to přece bolí!“ vykřikl pohoršeně, ale sklidil jen ránu násadou kopí.

„Drž hubu a pojď s námi!“ poručil mu velitel a udělal krok stranou, aby ho jeho muži mohli vyvléct ven. Pak za nimi vykročil s dobrým pocitem, že může hledaného zločince promptně předvést před soudce.

Starostovu smrt shledal Richard Hüsing dostatečně důležitou na to, aby se kvůli ní vzdal lahodné večeře. Čekal ve vestibulu věznice a pochutnával si na kousku salámu a krajíci chleba, když se objevili jeho muži se zajatcem. Neprodleně odložil nakousnutou uzenku, polkl, co měl v puse, a vrhl na Armina přísný pohled.

„Byl jsi zatčen a předveden pro podezření, že jsi způsobil smrt našeho ctihodného starosty Emanuela Engstlera!“

Armin na něho zděšeně vytřeštil oči. „Ale já toho pána přece vůbec neznám! Nikdy jsem ho neviděl! Jak jsem ho mohl zabít?“

„Zemřel na údajně léčivý prostředek, který jsi prodal ctihodnému lékárníku Stößelovi. Ve skutečnosti to byl jed a stačil by zabít víc než sto lidí!“

Soudcův hlas zněl tak stroze, že Armin už cítil na šíji katův meč. Zoufale se podíval na Hüsinga. „Ale já jsem ty léky převzal v dobré víře od laboranta Justa v Königsee. To on a jeho syn Tobias je namíchali. Jestli tu někdo nese vinu, pak to jsou oni! Ne já!“

„Dá-li Bůh, budou za smrt našeho radního pykat i Rumold Just a jeho syn. Ale ty jsi ten prostředek prodával, a proto rovněž spadáš pod světskou spravedlnost. Odveďte ho a zavřete do cely. Zítra ho vyslechnu.“

Soudce udělil rozkaz a poté začal přemýšlet, jestli má jít domů a podívat se, zda je nedojedená večeře dosud poživatelná. Leč vědomí povinnosti bylo silnější. Vzal si papír a pero. Smrt Emanuela Engstlera byla zlá věc, a proto chtěl ještě dnes večer sepsat všechny nezbytné zprávy určené městské radě a lantkraběti Karlu von Hessen-Kassel, který vládl nad hannoverským územím, jímž bylo všech stran odklopeno město Rübenheim.

Myslel při tom i na laboranta Rumolda Justa a jeho syna Tobiase. Neměl pochyby, že ti dva musejí být potrestáni. Napíše proto příslušné dopisy i úřadům v knížectví Schwarzburg-Rudolstadt, k jehož poddaným patřili i otec a syn Justovi.

Při sepisování zpráv si kladl i neradostnou otázku, jak to teď s jeho městem půjde dál. Starosta Emanuel Engstler byl s velkým náskokem nejbohatším měšťanem a městská rada se vždy podvolila jeho vůli. Kdo asi nastoupí na Engstlerovo místo? A bude tento nástupce svůj Rübenheim chránit jak proti chtivosti Hannoverského kurfiřství, tak i proti pokusům lantkraběte připravit město o privilegia, která mu sám kdysi udělil? Ten se o to určitě pokusí.

PRVNÍ DÍL

Špatná zpráva

1

Klára zatínala zuby, ale žaludeční potíže nechtěly povolit. Jenže když odejde z kostela, aby se mohla venku vyzvracet, budou ji sledovat nevraživé pohledy a někteří lidé ji dokonce začnou pomlouvat, že je posedlá ďáblem, protože nesnáší kadidlo a pastorovo kázání. Přitom byla těhotná a od rána ji pronásledovala mimořádně těžká nevolnost. Neměla jsem do toho kostela chodit, říkala si. Ale stejně věděla, že by to nebylo řešení. Za prvního těhotenství několikrát vynechala bohoslužbu a königseeským drbnám tenkrát div huba neupadla.

Ovládla tedy žaludek svou vůlí přímo železnou, ale zpotila se u toho námahou a pocítila úlevu, když pastor pronesl poslední amen. Ještě se přemohla, aby z kostela nevyběhla jako první. Dala přednost starším ženám.

Jedna z nich se na ni usmála. „Ty jsi správná ženská, Justinko! Z tebe by si mohla brát příklad leckterá namyšlená panenka.“

Klára na okamžik sklopila hlavu a ucítila, že nevolnost povoluje, a oddechla si. Nepopadlo ji to tentokrát zdaleka tak zle jako před třemi roky, když čekala malého Martina. Při pomyšlení na syna se usmála. Martin jejímu tchánovi opět vrátil radost ze života. Krátce předtím totiž zemřela jeho žena Magdalena. Starý Just se za šest měsíců bude těšit z dalšího vnuka nebo vnučky.

Ponořena do myšlenek si ani nevšimla, že už se kostel vyprázdnil. Oči zvedla teprve, když ucítila dotek na paži. Byl to její muž Tobias.

„Je ti špatně, miláčku?“ otázal se starostlivě.

Klára se na něj usmála. „Prve to byla hrůza, ale teď už to jde. Jenom potřebuju na čerstvý vzduch.

„Tak tedy pojďme! Otec už na nás čeká.“ Tobias nabídl manželce rámě a odvedl ji na prostranství před kostelem. Tam už se nacházelo plno lidí, kteří byli předtím v kostele. Muži z velké části mířili do hospody, ženy většinou postávaly před portálem a vyměňovaly si nejnovější klepy.

„Půjdeme rovnou domů?“ zeptal se Tobias.

Klára zavrtěla hlavou. Věděla, že manžel si ještě musí promluvit s pár lidmi a že by si potom ve výčepu rád dal pivo. A taky už se cítila dost dobře na to, aby cestu domů zvládla sama. Ustoupila od Tobiase a popošla k ostatním ženám.

Stavovské rozdíly i vzájemná odlišnost skupin se daly rozpoznat na první pohled. Klářino místo coby snachy bohatého laboranta Rumolda Justa bylo mezi zámožnými měšťankami a manželkami knížecích úředníků v Königsee. Zatímco mezi prostšími ženami probíhal opravdu živý hovor, lépe postavené dámy si hlídaly svůj význam a původ, za který vděčily svým rodinám.

Klára, jež vyrostla jako dcera obyčejného vandrovního apatykáře, by se raději přidružila k těm chudším. Samozřejmě i mezi nimi se pomlouvalo a rozvíjely se hádky, ale vždy z čistého srdce. Místo toho jí nezbývalo než poslouchat strojené – a stejně tak i jedovaté – řeči lepších dam.

Pastorova žena v kroužku žen právě zeširoka vykládala o služce vysokého úředníka, která si nemravným chováním uhnala tlusté břicho, a Klára během její řeči pohlédla naproti k mužům. Dodnes jí připadalo jako zázrak, že se do ní Tobias zamiloval a u svých rodičů prosadil sňatek. Byl to ten nejlepší člověk, jakého kdy poznala, a kromě toho byl pohledný a měl porozumění pro její malé i velké starosti. I s tchánem Klára vycházela. Po smrti své ženy bohužel ztratil radost ze života a většinu práce kolem zhotovování léků přenechal Tobiasovi. Ale přesto i nadále zůstával vládcem domu Justových. Klára se nad tím jen usmívala, neboť si byla jistá, že její muž se bez problémů stane otcovým nástupcem.

Doufala však, že tento den je dosud v nedohlednu, protože se jim všem žilo spolu dobře. Kromě toho není dobrý pocit stát nad hrobem člověka, jehož jsme měli rádi. S těmito myšlenkami se přenesla zpět do hovoru dam. Ten se od povídání prostých žen lišil nejen strojenou mluvou a jemnými narážkami, jimiž po sobě házely. Chudší lidé nějaké děvečce či služce tolik nezazlívali, když si uhnala buben. Zde však ty farizejky, jak jim říkal Tobias, mlely pantem, že jim div huba neupadla.

Klára chtěla učinit zdvořilosti zadost, a proto s nimi chvíli postála, ale potom se přece jen rozloučila a s pocitem úlevy vyrazila směrem k tchánově usedlosti. Tchán už prve i se synem Tobiasem odešel do hostince, ale na oběd se oba vrátí včas. Do té doby spočívala všechna práce na ní a na kuchařce Kuni.

Několik žen se za Klárou ohlédlo, a ne všechny v dobrém. „Jen se podívejte, jak se pyšně nese,“ rýpla si jedna starší panna, jež si před pár lety dělala naděje, že si fešného laborantova syna odvede k oltáři.

„A přitom je to jenom dcera obyčejného vandrovního apatykáře, a dokonce sama taky jednou táhla krajem s krosnou na zádech,“ nadhodila druhá.

Její sousedka nechtěla zůstat stranou. „Jeden se vážně musí ptát, co na ní ten mladý Just viděl.“

„Nejspíš ochotu k jistým věcem, které jsou bohužel u dívek nízkého stavu rozšířené,“ opáčila pastorova žena. Sama se musela starat o několik dcer a takový syn zámožného laboranta by jí byl tudíž jako zeť velice vítán.

„Už v Bibli je psáno, že nevydáš křivého svědectví proti bližnímu svému,“ napomenula ji starší žena, jíž předtím dala Klára v kostele přednost. „Klára Justová přece porodila první dítě až čtrnáct měsíců po svatbě a nikdy jsem neslyšela, že by se pyšnila nebo někoho urážela. Váš muž,“ ukázala prstem na pastorovu ženu, „o ní tuhle mluvil z kazatelny jako o zářném příkladu lásky k bližnímu, protože když vyhořel Matheův dům, Klára nejenže na toho chudáka přispěla, ale ještě si do tchánova domu vzala tři jeho děti, než si Mathe postavil nový příbytek.“

Některé ženy to potěšilo, jak byla pastorová odkázána do příslušných mezí. Podle jejich soudu byla na své postavení namyšlená až příliš a na nikom nenechala nitku suchou. Pastorová se však odvrátila bez pozdravu a s hlavou notně vztyčenou odkráčela na faru.

2

Klára mezitím došla do tchánova domu a zamířila do svého pokoje, aby se mohla převléknout. Když chvilku poté scházela dolů do kuchyně, podivila se, že slyší nějaké hlasy. Kuni přece zůstala doma sama a malý Martin si hrál na zahradě.

Otevřela dveře a překvapením vykřikla. „Marto! To jsem ráda, že tě zase vidím!“

Nadšeně svou přítelkyni objala a teprve poté si všimla jejího bolestného výrazu ve tváři. Zděšeně se na ni podívala. „Stalo se něco zlého?“

Marta přikývla. „Ano! Ale to ti povím až později. Napřed musíme dohlédnout, aby ty chlebové knedlíčky vyšly přesně tak, jak je Tobias a tvůj tchán mají rádi.“

„Jen si jděte klidně pokecat. Marta mi pomohla už dost,“ prohlásila Kuni.

Klára se přesto rozhlédla po kuchyni, ale zjistila, že kuchařka má pravdu. Pro ni už tu žádná práce nezbyla.

„Tak pojď se mnou!“ vybídla Martu a odvedla ji do krejčovského pokoje. Moc místa sice neposkytoval, ale stál tam stůl a dvě židle. Ale především se ani Klářin muž, ani tchán nikdy neodvážili do něj vstoupit.

Klára nalila do dvou pohárů trnkové víno a jeden postavila před Martu. Pak se na ni dychtivě podívala. „Tak co je?“

Marta zprvu chodila kolem horké kaše, ale potom bezbranně zvedla ruce a propukla v pláč. „Jde o Fritzova otce!“

Klára znala starého Kirchera jako malého sedláka, jenž se jen s námahou držel nad vodou. Jeho dvůr v posledních letech získal na ceně díky nákupu dalších pozemků pořízených za Martiny peníze. Její muž Fritz byl lepší hospodář než jeho otec a za tu dobu nahospodařil dost, aby své rodině mohl nabídnout slušné žití.

„Co je s ním?“ zeptala se Klára. „On snad umřel?“

„Chtěla bych, aby to byla pravda!“ vykřikla Marta celá rozrušená a podívala se na Kláru. „Všechno to začalo loni v zimě, když zemřela tchyně. A už druhý den mi Fritzův otec začal nadbíhat. Vmetl mi do tváře, že jsem za čtyři roky manželství s jeho synem nepočala, a proto se musí o vnuky postarat sám!“

„Ale to je přece…“ Klára nenacházela slov.

„Napřed jsem to brala jako stařecké žvásty a nic jsem si z toho nedělala. Ale on na mě tlačil pořád a pořád. Jakmile byl nablízku, hned mě popadl za prsa nebo zadek. Když jsem mu řekla, ať toho nechá, protože jinak to povím svému muži, tak se mi jen vysmál. A prohlásil, že pánem na statku je on, pročež Fritz musí držet hubu – a já taky!“

Marta si utřela z očí slzy. „Dohnal mě až k tomu, abych cítila vinu, že jsem ještě neporodila dítě. Proto jsem chtěla s Fritzem otěhotnět za každou cenu. Ale nepodařilo se. A pak… pak mě dědek přepadl ve chlévě, hodil mě do sena a vojel mě jako zvíře. A že to klidně můžu povědět Fritzovi, protože on mu na to řekne, že jsem se mu nabídla sama, abych konečně měla dítě, když mi ho Fritz za celé ty čtyři roky do břicha nezastrčil!“

„A tys to Fritzovi řekla?“

Klářina přítelkyně přikývla.

„No a?“

„Vypukla strašná hádka! Starý na Fritze řval, že když se on neumí postarat, aby dítě bylo, tak se toho zkrátka musel ujmout sám. A jestli se nám to nelíbí, že můžeme klidně táhnout ze statku pryč!“

„Ten chlap je blázen!“ vykřikla Klára. „A co ti na to řekl Fritz?“

„Postavil se starému, ale ten ho setřel tak zostra, že se mě nakonec zeptal, jestli by to opravdu bylo tak zlé, kdybych jeho otci sem tam podržela. Přála bych si, aby měl víc sebedůvěry, ale on je až moc zvyklý starého poslouchat.“

„To snad nemůže být pravda!“ rozhořčila se Klára. „Jestli to po tobě Fritz chtěl, tak toho taky v hlavě moc nemá. Ale tohle bych od něj nečekala.“

Marta propukla v pláč. „Já přece taky ne! Ale každopádně jsem mu řekla jasně, že už není můj muž, dokud po mně bude chtít, abych jeho tátovi dělala děvku. Pak jsem si svázala uzlík a šla. Chtěli mě zadržet, ale já byla rychlejší než oni dva.“ Marta při té vzpomínce jen pohoršeně sykla a přimkla se ke Kláře. „Prosím tě, dej mi střechu nad hlavou, dokud nebudu vědět, jak to půjde dál.“

„Jsi moje nejlepší kamarádka a já tě v tom nenechám.“ Klára pohladila Martu po vlasech a pomyslela si, že kdyby se tenkrát se svatbou tolik nespěchalo, Marta by určitě našla muže pevnějšího charakteru, než jaký má Fritz.

„Teď nejdřív ze všeho zůstaneš u nás. Můžeš pomáhat Kuni a trochu dohlédnout na Martina. Ten malý holomek mi svými kousky věčně nahání strach a hrůzu. Včera jsem ho odtáhla od potoka. Říkal, že chtěl chytat ryby.“

„Ve třech letech? To tedy začíná brzo!“ Marta se teď přece jen usmála, a když se trochu zamyslela, zaradovala se, že bude mít u sebe Klářina syna.

„Ty jsi na mě tak hodná!“ Znovu začala ronit slzy.

„Udělalas toho pro mě tolik, aspoň ti to můžu trochu oplatit,“ odpověděla Klára a ukázala ke dveřím. „Měly bychom se vrátit do kuchyně. Teď už tam pro nás nějaká práce bude a nepotrvá dlouho, než se Tobias s otcem vrátí domů.“

„Ale nepovíš jim, proč jsem utekla z domu?“ strachovala se Marta.

Klára zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne! Pohádala ses s mužem a prozatím se k němu nechceš vrátit. To jim musí stačit.“

„Děkuju!“ Marta s úlevou následovala přítelkyni do kuchyně a začala jí pomáhat s přípravou oběda.

3

Tentokrát to trvalo déle, než se Rumold a Tobias Justovi vrátili z hostince. A oba se tvářili vážněji než kdy jindy.

„Tak co máme dobrého?“ zeptal se Tobias a potom pozdravil Martu. „Už jsi to v Katzhütte nemohla bez Kláry vydržet, viď?“

„Doufám, že jsem nepřišla nevhod?“ pronesla Marta ustaraně.

Tobias zvedl chlácholivě ruku. „Ne, to určitě ne!“

„Marta u nás zůstane trochu déle. Má nějaké nepříjemnosti s manželem a tchánem.“ Klára se snažila co nejvíc držet pravdy, aniž by vyjevila přímé důvody, proč její přítelkyně odešla z domova i ze statku.

„To je dobře!“ opáčil Rumold Just. „Jsem docela rád, když ti teď bude někdo po ruce. Vždyť jsi už ve čtvrtém měsíci a měla bys trochu zpomalit.“

„Cože? Ty jsi zase těhotná?“ zvolala Marta.

Na chvilku Kláře záviděla, ale potom ji bouřlivě objala. „Mám velikou radost za tebe!“

„Přála bych si, abys taky brzo držela miminko v náruči,“ odtušila Klára tiše.

„Na to by se muselo plno věcí změnit. Kdoví, třeba mám klín vyschlý a bez života!“ Martě projel přes obličeji výraz bolesti a oba muže to dojalo.

„Fritz a jeho otec se na tebe hněvají, protože jsi ještě neporodila dítě?“ zeptal se Just. „Proboha, já znal ženy, které byly vdané deset a více let, než měly první dítě. Ať ti oba dají pokoj, vždyť ti není ještě ani pětadvacet!“

„Taky to tak vidím,“ souhlasil Tobias s otcem.

„Klára je mladší, a už bude mít druhé!“ povzdechla si Marta a usoudila, že štěstí není na světě rozděleno spravedlivě. Ale hned nato si to začala vyčítat a pomyslela si, že její přítelkyně si štěstí zaslouží.

„Máme dnes vepřová žebírka se zelím a chlebovými knedlíčky,“ oznámila Marta. Tak dobře jako zde se u Kircherů nikdy nejedlo, i když chovali víc prasat než Just, který dvakrát za rok koupil sele a vykrmil ho.

Marta zapudila své myšlenky. Jestli o něco nestála, tak o závist vůči kamarádce. Pomohla Kláře prostřít stůl, a dokonce dostala vlastní židli, jako by byla vážený host. Přitom se taky klidně mohla najíst s Kuni v kuchyni. Hlavní však bylo, že našla místečko, kde si bude jistá před dotěrností svého tchána.

Klára si mezitím prohlížela Tobiase i jeho otce. Něco je trápilo, to cítila, ale ani jeden s tím nechtěl vyrukovat.

„Bylo v hospodě něco nového?“ zeptala se proto rovnou.

Tobias zavrtěl hlavou. „Jak jsi na to přišla? Samozřejmě že ne!“

„Tvoje žena tě zná lépe, než si myslíš. Já to měl s Magdalenou stejné. Té jsem taky nemohl nic namluvit!“ Rumold Just si utřel rukou oči, které mu podezřele zvlhly, a dloubl do syna.

„Tak jí to pověz, jinak nám nedá pokoj.“

„Zas tak zlé to přece nebude,“ oponovala Klára.

Tchán se na ni podíval s bolestným úsměvem. „Ty jsi to nejlepší, co se mému synovi mohlo přihodit. Ale teď už k tomu, co jsme se tam dozvěděli. V hospodě jsme potkali pana Liebmanna, to je laborant z Großbreitenbachu.“

Klára povytáhla obočí. Großbreitenbach představoval vedle Königsee jedno z míst, odkud vandrovní apatykáři vyráželi na štreku. Umění destilovat z bylin léky přišlo do onoho kraje právě z Königsee, jak se Klára dozvěděla už dřív. Od té doby probíhal mezi laboranty jistý konkurenční boj, zvláště když každé z těchto dvou měst navíc spadalo pod jiné knížectví. Zde vládl kníže Friedrich Ludwig von Schwarzburg-Rudolstadt, u sousedů zase Günther Friedrich Carl von Schwarzburg-Sondershauasen. Laboranti obou zemí se snažili navzájem překonávat a bylo to k užitku nejednomu z dalších zeměpánů, kteří pak privilegia k obchodování s léky střídavě udělovali jednomu či druhému, aby sami dosáhli co největších příjmů.

„No a? Co ten člověk říkal?“ zeptala se Klara, která se divila, co laborant z Großbreitenbachu pohledává zrovna v königseeské hospodě.

„Chtěl vědět, jestli jsme poslední dobou neměli nějaké problémy na štrekách,“ odpověděl Tobias. „On sám na jaře dvě ztratil. Prý že jeho léky nezabíraly. Přitom laboranti v Großbreitenbachu určitě nejsou horší než my.“

„Třeba byly léčivé rostliny horší než roky předtím. To potom lék ztratí na účinnosti,“ uvažovala Klára.

„Nenechme si tím kazit chuť,“ namítl Rumold Just. „A dnes ji mám konečně zase jednou pořádnou. To se mi stává zřídka, co nás opustila Magdalena.“

„Otec má pravdu. Chutě do toho!“ vybídl Tobias obě ženy.

„Ale teprve až ty nebo on proneseš modlitbu u stolu. Chceme přece našemu Pánu Bohu poděkovat, že máme tak bohatě prostřeno,“ přednesla Klára s úsměvem a sepnula ruce.

Nato její tchán odříkal modlitbu a pak už dlouho nebylo slyšet nic než cinkání nádobí. Marta po jídle pomohla Kuni sklidit ze stolu a umýt talíře a příbory. Tobias nalil sobě a otci trnkové víno a trochu upil. Potom začal mlčky nad něčím dumat, a nakonec zavrtěl hlavou.

„Mně se to vůbec nelíbí, co jsme slyšeli od toho laboranta z Großbreitenbachu. Za svá privilegia jsme draze zaplatili! Nemůžou nám je zrušit jen tak – a ještě s takovým ubohým odůvodněním.“

„Doposud jsme žádné problémy neměli a další laboranti v Königsee taky ne. Ani z Großbtreitenbachu jsme se nic nedoslechli,“ namítl Tobiasův otec. „Třeba za tím vězí nějaký spor mezi příslušnými zeměpány s knížetem Schwarzburgu-Sondershausenu, tedy něco, co se nás tady ve Schwarzburgu-Rudolstadtu vůbec netýká.“

„Stejně z toho nemám dobrý pocit,“ vyjádřil se Tobias.

Klára jenom poslouchala a starala se, aby na stole bylo dost trnkového vína.

Do toho se její muž zamračil. „A zrovna teď musím jet do Výmaru! Radši bych zůstal tady, abych mohl rychle reagovat, kdyby k něčemu došlo. Snad bychom ty léky mohli poslat poštou.“

„Jak si to představuješ?“ pokáral ho otec. „Lékárník Ochsmann ve Výmaru je důležitý zákazník. Toho nemůžeme uspokojit jednou bednou, kterou si vyzvedne na poštovní stanici. I výmarský vysoký úředník si u nás něco objednal. Sice ne tak moc, ale takovému pánovi musíme jít na ruku, protože má kdykoli přístup k vévodovi Wilhelmu Ernstovi. Kdyby se rozzlobil, může nám to uškodit.“

„Jak se ten pán jmenuje?“ zeptala se Klára.

„Albert von Janowitz,“ odpověděl tchán. „Je to prý známý básník.“

„Ještě tohle!“ zaúpěl Tobias. „Jeden z těch pánů, co marní čas vymýšlením básniček, a ty potom, co se vytisknou na dobrý papír, jsou dobré leda tak na podpal v kamnech.“

„Tak zlé to s panem von Janowitz není. Prý píše opravdu slušné verše. Ale jeho skutečná láska jsou kameny a brouci, jak jsem si nechal povědět,“ vysvětlil Rumold.

„Od koho?“

„Od Ochsmanna, toho výmarského lékárníka, co k němu pojedeš. Ten na pana von Janowitz velice dá. Prý ho dokonce upozornil na některé cizokrajné byliny, které chci do budoucna taky vyzkoušet. Ten člověk je pro nás důležitý. Doufám totiž, že mi s nimi poradí. Ale když svému zeměpánovi řekne jediné zamítavé slovo, sasko-výmarské vévodství se pro naše vandrovníky uzavře. Napřesrok bychom ztratili jednu nebo dokonce dvě štreky.“

„No tak dobrá, pojedu do Výmaru!“ Tobias si povzdechl, ale potom si řekl, že je důležité vytvořit tam dobrou atmosféru. Kdyby v tomto kraji přišli o privilegium, těžko by za něj hledali rovnocennou náhradu. Do Výmaru lze totiž dojít pěšky za několik dní, kdežto někteří apatykáři by potřebovali mnoho dní nebo dokonce týdnů, aby se dostali do východiště jiných štrek.

4

Následující dny proběhly v klidu. Nedorazily žádné zprávy, že by někde omezovali vandrovní apatykáře, ať už ze Schwarzburgu-Sondershausenu, nebo Schwarzburgu-Rudolstadtu. Tobias se proto smířil s myšlenkou, že pojede do Výmaru a rozhodl se, že tam koupí Kláře pěkný dárek. Byla nejen dobrou hospodyní a ochotnou družkou v posteli, ale rovněž jemu i otci skýtala příjemný život. Samozřejmě že měla taky svoje vrtochy. Tak třeba, když šli někam pěšky, nedokázala dát ruce pryč od léčivých rostlin, které potom sušila na půdě nebo rovnou zpracovávala. V tomto ohledu mohla soupeřit s každým destilatérem. A přišlo to docela vhod, protože když otci nebylo dobře, potřeboval k ruce někoho, komu výrobu léků může svěřit.

I tento den Tobias opět zadělal na jeden přípravek. Klára mu podávala jednotlivé přísady, Marta se zatím nahoře starala o malého Martina.

„Kdy do toho Výmaru pojedeš?“ zeptala se, když odvažovala množství sušiny do masti, které po ní muž chtěl.

„Nejdřív příští týden. Jeden den potřebuju tam, další tam zůstanu a třetí se vrátím domů.“

„A je Výmar velké město?“ vyptávala se Klára dál.

„Když ho porovnáme s naším Königsee, tak ano. Ale jsou i větší města, například Erfurt nebo Lipsko. Do Lipska chci ostatně jet letos na podzimní veletrh. Je sice pěkné, že naši apatykáři táhnou krajem, ale vzdálené zákazníky bych raději zásoboval poštou. Když všechno pořádně zabalíme do beden a vycpeme je dřevitou vlnou, nemůže se nic rozbít.“

Klára zamyšleně přikývla. Její muž se nespokojil s několika vandrovními apatykáři, chtěl toho dosáhnout víc. Často říkával, že kdo pořád přešlapuje na stejném místě, ten nikdy nedojde k cíli. Klára zas tak úplně nechápala, co tím Tobias myslel, neboť i tak se jim vedlo dobře. Jenže až budou mít víc dětí, které se někdy musejí podělit o dědictví, je asi lepší, aby toho bylo k dědění víc. Potomci musejí mít pro slušný život solidní základ a dobrou obživu.

„Už to bude hotové! Potřebuju jenom trochu máty a kmínu. Pak to ještě musíme nechat pár dní v klidu, než můžeme začít naplňovat.“

Tobiasova poznámka vytrhla Kláru z myšlenek. Pospíšila si s odměřováním, a když skončila, přičichla si k dlaním, které po práci s léčivými rostlinami vždycky tak pěkně voněly.

Když to Tobias spatřil, vzal ji za ruce a přiložil si je k obličeji. „Miluju tě, Kláro. Miluju tě nadevšechno!“

„Já tě taky miluju!“ Klára se o něj opřela a byla prostě a jednoduše šťastná.

„Co myslíš, nezahrajeme si dnes večer na Adama a Evu?“ zeptal se Tobias.

„Co by ne. Jenom si musíš dávat pozor.“

„Pak to bohužel dlouho nepůjde!“ Tobias tiše vzdychl a pohladil svou ženu po již kulatícím se břichu.

„Už se těším, až se naše dcera narodí a my se zase budeme moct pořádně milovat.“

„Milovat se můžeme i tak, ale další měsíce musíme být zdrženliví. Ale pověz mi, proč chceš za každou cenu dceru?“

„Vyrostl jsem sám a vždycky jsem si přál mít sestru,“ vysvětlil Tobias. „Kromě toho ze mě mluví vypočítavý otec. Dceři dáš do manželství nějaké to věno, a je vystaráno. Největší podíl mého dědictví připadne Martinovi.“

„A co když ti dám dvacet synů?“ zeptala se Klára trochu zlomyslně.

„Odpovědi bych tě raději ušetřil,“ zasmál se Tobias.

Chtěl toho říct ještě víc, ale vtom strčila hlavu do dveří Marta. „Venku stojí pastor z Katzhütte a…“

Zmlkla v půli věty, ale výraz její tváře toho Kláře prozradil hodně. Jak se zdálo, starý Kircher se schoval za faráře, aby mu snachu přivedl nazpátek. Klára by si přála, aby byl Fritz trochu odvážnější a dokázal se otci postavit. Její vlastní tchán byl někdo úplně jiný. Rumold Just jí důvěřoval. A sama se odvažovala Tobiasovi sem tam odporovat, když si myslela, že je v právu. Situace, v jaké se ocitla Marta, by v její rodině nebyla myslitelná.

To ji však nevyvazovalo z povinnosti postavit se za svou přítelkyni. „Už jdu!“ řekla a vymanila se z Tobiasových paží.

„Co jsi zase provedla, že za tebou jde rovnou pastor?“ zeptal se Tobias s úsměvem Marty.

„Neprovedla vůbec nic!“ Klářin hlas zněl přísně, neboť na Martě bylo znát, že co nevidět propukne v pláč.

„Pojď, půjdeme se s ním utkat společně,“ vyzvala přítelkyni a pravou rukou ji objala kolem ramen.

Tobias za oběma hleděl a pochopil, že musejí existovat vážnější důvody, proč se tu Marta tak najednou objevila, než jak si zpočátku myslel.

5

Kuni se neodvážila nechat pastora stát přede dveřmi, pročež ho uvedla do parádního pokoje. Pastor se tam zvědavě rozhlížel. Stůl, židle a skříň, všechno solidní truhlářská práce. Nábytek sice nebyl přehnaně zdobený, ale prozrazoval, že zde nebydlí chudí lidé. Na čelní stěně visel krucifix a vedle dvě olejomalby Rumolda a Magdaleny Justových ve středním věku, kdy už měli dost peněz a mohli si takový výdaj dovolit.

Třebaže to na něj udělalo dojem, chtěl své pověření dovést do konce. Když zaslechl, že někdo vešel dovnitř, otočil se a hleděl vstříc paní domu a ženě, kvůli níž sem vážil cestu z Katzhütte.

„Dobrý den, pane pastore! Přišel by vám vhod pohár trnkového vína?“ zeptala se Klára.

Farář si bezděčně olízl rty. Klářina matka připravovala nejlepší trnkové víno v celém širokém okolí, a to znamenalo, že ani její dcera v tomto umění nebude zaostávat.

„Nuže, jedna sklenka neuškodí,“ odpověděl a čekal, až mu Klára nalije. Když se pak napil, upřel na Martu přísný pohled.

„Co sis u toho myslela, když ses vzdala domácí pospolitosti se svým mužem, jemuž jsi před Bohem řekla ano, a utekla?“

Na Martě bylo znát, že by nejraději utekla i teď, a proto ji Klára pevně uchopila. „Řekla jsem přece, že to přestojíme společně,“ zašeptala jí do ucha. Potom se vzpurně podívala na faráře.

„Kdo vás poslal?“

„Nuže, počestný Hermann Kircher, dle svého vyjádření sedlák…“

„Chalupník,“ přerušila ho Klára.

„… v Katzhütte,“ dokončil farář větu a na námitku nedbal.

„Takže ne Fritz Kircher, který má jako jediný právo vyzvat Martu, aby se vrátila?“ zeptala se Klára skepticky.

„Tchán, nebo manžel, to je přece jedno!“ odpověděl farář nazlobeně, protože narazil na nečekaný odpor.

„Ne ve všem je něco jedno,“ pokračovala Klára, zatímco Marta se vedle ní doslova scvrkávala.

„Já se tak stydím,“ zašeptala.

Ale farář ji i tak slyšel a vyložil si to špatně. „Však k tomu taky máš důvod. Fritz Kircher a jeho otec tobě, cizince, dali nový domov a přijali tě do rodiny. Měla bys jim za to na kolenou děkovat!“

„Moje přítelkyně je připravena pokračovat v manželském svazku se svým mužem, ale už ne na dvoře jeho otce. Marta přinesla do manželství spoustu peněz, za které se nakoupily nové pozemky. Smlouva, kterou tehdy vypracoval můj tchán, přisuzuje všechnu tuto půdu Martě a jejímu manželovi, a ne starému Kircherovi. Bude-li Fritz ochoten postavit na nových pozemcích domek a společně s mou přítelkyní obhospodařovat polnosti, pak se k němu Marta vrátí. Ale do usedlosti starého Kirchera už nepůjde, ledaže by se znovu oženil a žil se svou ženou. Musím to vylíčit ještě názorněji?“ Klářin hlas zněl jako jasná obžaloba Martina tchána.

Pastor se tím ocitl v pěkné bryndě. Starého Kirchera znal natolik dobře, aby mu bylo jasné, co tím Klára myslí. Bude-li trvat na Martině návratu, nejspíš tím zadělá na strašný hřích. Ale když ji nepřivede, pozbude tím ve své farnosti autority.

Farář se snažil tvářit přemýšlivě. Pronikavě se zadíval na Martu. „Bůh ti dá sílu, abys mohla plnit svou manželskou povinnost vůči spořádanému Fritzi Kircherovi.“

„Slyšel jste podmínku, kterou si moje přítelkyně stanovila pro další spolužití se svým mužem. Když bude splněna, bude dobře. Když ne, ani vy na tom nic nezměníte,“ prohlásila Klára.

„Proč celou dobu mluvíte vy? Marta Kircherová má taky pusu, aby mohla vyjádřit, jak se na to dívá.“ Farář se pokusil Kláru zastrašit, ale ta se nedala.

„Tím, že přišla ke mně, vykonala Marta dobrou věc, protože jsem v naději a mohu potřebovat její pomoc.“

„Ať mluví sama!“ vyjel na ni farář.

Marta se tvářila, že by nejraději zalezla do myší díry, a proto ji Klára štípla. „Pověz panu pastorovi, že je to tak, a ne jinak!“

„Je to tak, pane pastore! Nevrátím se do domu svého tchána. To přece po mně nemůžete chtít ani vy.“

Martě se chvěl hlas, ale nevzdávala se. Tchán ji znásilnil už jednou a rozhodně to nechtěla zažít podruhé.

Farář mezitím pochopil, že lepšího výsledku nedosáhne. Mohl by jedině povolat drába a nechat Martu do Katzhütte odvést. Klářin pohled ho však odradil. Mohl se od ní nadít, že v takovém případě vyjeví veřejnosti skutečnosti, které by starého Kirchera neukázaly v dobrém světle – a jeho rovněž, neboť nebyl v stavu zadržet onoho muže od hříšného počínání.

„Povím tvému muži, že chceš své přítelkyni zůstat nápomocna během těhotenství, a proto se nemůžeš vrátit domů,“ konstatoval farář, aby jeho snaha nakonec neztroskotala úplně.

„Nedal byste si další pohár trnkového a třeba kousek koláče?“ zeptala se ho Klára vlídně.

Farář si řekl, že to ještě chvíli potrvá, než se dostane domů, a kývl na souhlas. Chtěl ještě honem vyprázdnit první pohár, ale zjistil, že při té ostré hádce s Klárou ho už celý vypil.

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4

5

6

První díl

1

2

3

4

5