Obsah

Předmluva k prvnímu českému vydání

Úvod: Dovádění ve Sluneční soustavě

Prolog

Část 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Část 2

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Část 3

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Příběhy Tvárných Mechanistů

Roj

Pavoučí růže

Královna Cikád

Zapuštěné zahrady

Dvacítka evokací

ČASOVÁ POSLOUPNOST TVÁRNÝCH/ MECHANISTŮ

Sterling, (Michael) Bruce

Přeložili Radim Rouče, Petr Kotrle a Josef Dušek

Copyright ©1996 by Bruce Sterling

All Rights Reserved
Copyright ©2022 for the Czech translation by
R. Rouče (Schismatrix, Twenty Evocations), P. Kotrle (Spider Rode, Cicada Queen, Sunken Gardens), J. Dušek (Swarm)
Copyright © for Cover by J. P. Krásný

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8653-2

Předmluva k prvnímu českému vydání

Mám velikou radost, že toto mé klíčové dílo je nyní dostupné v češtině.

Prahu jsem navštívil, znám tedy některé české spisovatele science fiction. Dávali mi jíst a nechávali mě přespat na svém gauči, neboť to jsou dobří a otevření lidé.

Díky tomu si uvědomuji, co to vlastně znamená, když výplod amerického vědeckofantastického průmyslu dorazí na místní vydavatelskou scénu. Tato kniha je symptomem onoho jevu. Mám ji rád, dala mi hodně práce a jsem na ni hrdý, ale přiznejme si, že není právě hezké, když knihy z velkých zemí, kde se mluví velkými jazyky, přibudou do malých zemí, kde se mluví malými jazyky. Trochu se to podobá slonovi, který se snaží nasoukat do vany.

Každý neanglicky píšící autor si je této kulturní situace vědom. Američtí spisovatelé tomuto problému rozumějí pouze zřídkakdy, já ale slyšel stejná slova od lidí pohybujících se v kruzích science fiction po celém světě. Říkají zhruba toto: „Hrozně se nám líbí science fiction, protože je tak odlišná, nápaditá a nezvyklá. Bylo by ale skvělé, kdyby v sobě zahrnovala trošku našeho místního, národního postoje k životu.“

Kdyby Američany zaplavila čínská science fiction (tak, jako je dnes zaplavuje zboží vyrobené v Číně), určitě by tvrdili totéž. Všichni chtějí být nespoutaní a nápadití. Přesto všechno ale zároveň touží po laskavosti, útěše a jistotě toho, že „jsou sami sebou“.

Když chceme být sami sebou, vyvstanou před námi potíže. První z nich je, že mimo nás samotných nikomu nepřipadáme laskaví, útěšní a uklidňující. Když se my Američané culíme a ukazujeme zářivě bílé zuby, když jsme se sebou opravdu spokojení, začínáme lidem z jiných společenství lézt na nervy. Čím víc se snažíme být sami sebou, tím víc rozdílů vytváříme.

Když Američany posedne supernacionalismus a vlastenectví, nedokáží je vystát ani ostatní Američané. Neexistuje jádro lidské společnosti, k němuž bychom se mohli upnout, aniž bychom neztratili sympatie mnoha svých bližních a neznechutili je.

Samozřejmě, když si na sebe vezmeme úhledný obal, abychom byli globálně přijatelní, je to ještě větší úlet. Vyžaduje to autoparodii. Znamená to, že proměníme své dědictví v turistickou ekonomii, v konzumní, neautentickou, muzeální verzi našich předchozích životů. Pražané tomu ze všech lidí na světě nejspíš rozumějí nejlépe. Člověk se až diví, kolik je Praze „předvařeného“ Kafky. Proč jeho? Máme tu milého židovského úředníka v pojišťovně, který německy píše podivné příběhy. Přesto jej okolní svět vnímá jako tvář české kultury, oproti třeba Václavu Havlovi nebo Karlu Čapkovi, dvěma českým spisovatelům, které mám mnohem raději než Kafku, protože, upřímně řečeno, oba píší lepší science fiction.

Tento román jsem před nějakými dvaceti lety napsal v texaském Austinu.

Když dnes v Austinu zahlédnete muže, který je vynikajícím způsobem oblečený jako texaský kovboj, má na sobě klasické kovbojské boty, džíny, vestu, kovbojský klobouk, s největší pravděpodobností jde o německého turistu. Skutečně jsou dny, kdy to vypadá, že máme v Austinu víc německých turistů než v Praze. Vím, že to není fyzicky možné, ale vážně to tak působí.

Tento vědeckofantastický román nebyl napsán ve vaší zemi. Nemá v sobě vůbec žádnou českou národní příchuť, přesto si myslím, že i tak se může Čechům zalíbit. Je to ryze odlišná kniha. Vědomě jsem usiloval o to, abych odstranil všechno, díky čemu se cítíme spokojeně a jako doma. Tato kniha cele pojednává o nesmírně cizích lidech, kteří nikdy nežili na Zemi. Nemají nebe, nemají moře. Neznají princip „krve a půdy“, protože nemají půdu a krev by považovali za komoditu. Samotná jejich těla jsou nestálá, předělatelná, ohrožená. Jejich habitaty jsou malé, křehké a závislé. Žijí ponuré, nepředvídatelné životy, neboť se nacházejí uprostřed studené války. A přesto se nevzdávají, žijí. Lidé v této knize fyzicky přežívají filozofie, politické strany, hnutí, armády, ekonomie, všechny zdánlivé jistoty. Přežívají všechno, co jim druzí vnucují. Přežívají dokonce své lidství.

V této knize neexistuje žádná Amerika. Dokonce i Kafka rád psal o Americe, v mojí knize o ní však není ani zmínky. Je to velice americká kniha, s tím nic nenadělám, není vpravdě americká žádným průbojným nebo pozitivním způsobem. Je americká tím, co popírá, co odmítá, čeho se v ní nedostává; je to kniha napsaná ve velmoci o velmocích, které jsou zkrátka jiné, než jak si samy sebe představují.

Ze všech knih, které jsem napsal, se této na poli cizojazyčné literatury patrně daří nejlépe. Není snadné ji přeložit, často se ale stává, že jí překlad prospěje ještě větším odcizením, učiní ji silnější, ještě víc ji vzdálí místnímu vidění světa.

Když jsem tuto knihu psal, mířily na Českou republiku, tehdy známou jako „Československo“, americké vodíkové pumy. Pumy jsou dnes pryč, Československo je pryč, já tuto předmluvu nepíši v Texasu, ale v Bělehradu, a kniha tu pořád je. Když nyní existuje v české podobě, stává se svým skromným způsobem zdrojem české kultury.

Lidé se ptají, proč je vědecká fantastika populární po celém světě. Není to proto, že bychom se díky ní ve své kůži cítili šťastnější, ale protože nám říká, že nám ta kůže nevydrží věčně. Vědecká fantastika čerpá jak z vědy, tak z fantastiky. Jak nám onehdy řekl jeden moudrý vědec: svět není jenom podivnější, než si uvědomujeme, může být dokonce ještě podivnější, než jsme si schopní uvědomit. Toto deprimující prohlášení trochu zevšeobecňuje; podivnost kosmu totiž výborně smazává rozdíly. Vesmír je tajemný. Ta pravda platí pro nás pro všechny, ať jsme kdekoliv, ať mluvíme jakýmkoliv jazykem, v jakémkoliv vesmíru a čase.

Bruce Sterling

Bělehrad, 2006

Úvod: Dovádění ve Sluneční soustavě

Tuto knihu a povídky jsem napsal před jedenácti lety. Rukopis SCHISMATRIXu jsem dokončil těsně před třicetinami. Pak jsem dal výpověď ze zaměstnání.

A když jsem dokončil sérii o Tvárných/Mechanistech, uvědomil jsem si, že jsem konečně pronikl do hlubin žánru. Poznal jsem, jak prostřednictvím science fiction postihnout vlastní obavy, vyjádřit vlastní představy a hovořit vlastním hlasem. Ohromně mě to vyburcovalo. Nikdy jsem se s tím nevyrovnal. Také jsem si od té doby nenašel skutečné zaměstnání.

Poprvé píšu knihu v textovém editoru. První dva romány vznikly na mechanickém psacím stroji. Byly to nejlepší knihy, jakých jsem byl tehdy schopen, a vyjádřil jsem v nich docela hodně nelibosti a zahořklosti, ale nedají se stavět na roveň SCHISMATRIXu.

Když jsem poprvé spatřil, jak se můj text mění v elektrickou mlhu na obrazovce počítače, připadalo mi to jako zjevení. Uvědomil jsem si, že jsem se stal součástí nové generace science fiction, generace tak oplývající nesmírnou, opravdovou „technickou“ výhodou nad všemi předchozími. To mě téměř jako mávnutím kouzelného proutku zbavilo dojmu, že stále dlím ve stínu Vernea, Wellse či Stapledona. To byli titáni imaginace, do posledního je však svazovaly analogové technologie inkoustu a papíru. Já jsem si teď mohl se slovy dělat, co se mi zlíbilo – ohýbat je, tříštit, mačkat je jedno na druhé a zase dělit. Jako bych trpělivě zkoumal bluesovou kytaru a zničehonic zjistil, že je to karmínově červený Stratocaster značky Fender.

Když jsem začal pracovat na povídkách o Tvárných/ Mechanistech, podařilo se mi přestat číst ohromné množství science fiction. Tou dobou jsem jí byl plný až po okraj. Naučil jsem se vstřebávat takový materiál, který rádi čtou sami profesionálové science fiction.

Mé myšlení a povahu světa Tvárných/Mechanistů ovlivnily zejména tři knihy.

První z nich byla THE WORLD, THE FLESH, AND THE DEVIL od J. D. Bernala. Jde o knihu z roku 1920 a byla by všeobecně přijímána jako prvotřídní úvaha o kosmu, nebýt nepříjemné skutečnosti, že J. D. Bernal byl celý život zarytým komunistou. Jelikož autor nebyl politicky přijatelný, jeho dílo zkrátka nebylo po většinu 20. století stravitelné. Nikdy jsem nenalezl přílišnou zálibu v komunismu, v J. D. Bernalovi rozhodně ano.

Druhou knihou bylo DISTURBING THE UNIVERSE Freemana Dysona. Kdyby se místo princetonského fyzika světového formátu stal spisovatelem science fiction, mohli bychom o něm mluvit jako o velikánovi žánru. Před několika lety jsem měl to štěstí s ním poobědvat. Ve své knize jsem použil části jeho díla, z nějž jsem odstranil podnadpisy a pospojoval je; alespoň jsem mu za ně poděkoval. Profesor Dyson SCHISMATRIX nikdy nečetl, stavěl se však až překvapivě pozitivně ke skutečnosti, že jsem mu uzmul třicet či čtyřicet nápadů. Velký gentleman a učenec!

Třetí knihou bylo FROM BEING TO BECOMING od Ilji Prigogina. Tato kniha se pyšnila překrásným vědeckým žargonem, dokonce jedním z nejúžasnějších, jaký jsem kdy na papíře viděl. Je napsaná s tak hutnou, nadpozemskou vznešeností, až připomíná Písmo svaté. Tolik se podobá „nabité próze“ a „ráně do očí“[1], jimiž jsme my, milovníci kyberpunku, tak okouzleni, samozřejmě s výjimkou faktu, že Prigoginovo dílo je skutečnou vědou a jistým srozumitelným způsobem se vztahuje k všeobecně přijímané realitě. Pochopitelně jsem tedy jeho terminologii užil jako základ mystiky Tvárných/Mechanistů. Působila jako zaříkávadla. Jeden z mých fanoušků, náhodou také student profesora Prigogina, mu jednoho dne daroval výtisk CRYSTAL EXPRESS, v němž jsou obsaženy povídky o Tvárných/Mechanistech. Profesor bystře podotkl, že tyto příběhy nijak nesouvisejí s průlomy ve fyzikální chemii, za něž získal Nobelovu cenu. Nu, to je sice pravda, ale zaříkávadla jsou slovní konstrukce. Fungují nezávisle na chemii či fyzice.

Povídky jsem napsal před románem.

Kratší práce o Tvárných/Mechanistech mi posloužily jako průzkumná metoda, jako způsob, jímž se metodicky vkrást do rozvinutého světa románu. První vznikl „Roj“, v němž vystupují pouze dvě postavy a který se odehrává celé světelné roky od středu následného dění. Pak jsem napsal „Pavoučí růži“, již jsem situoval na okraj Sluneční soustavy a schismatrické společnosti. Nato se objevila „Královna cikád“, která se vrhla střemhlav do ulic velkého města Tvárných/Mechanistů a zkoumala jejich společnost, kypící jako technikou poblázněné mraveniště. „Zapuštěné zahrady“ se odehrávají na konci mnou stvořených dějin budoucnosti a uzavírají je. Experimentálních „Dvacet evokací“ bylo mým posledním příspěvkem k tématu.

Pro budoucí román to bylo vyčerpané téma; to bylo příčinou, že jsem svou techniku „hutné prózy“ dovedl do krajnosti.

Toto byly mé první publikované povídky. Měl jsem ještě jednu, „Umělé já,“ kterou mi otiskli, když jsem byl teenager; ale běda, stránky rukopisu se v tiskárně zpřeházely a povídka se tak stala nesrozumitelnou. Musel jsem se jí zříci. Tím pádem se „Roj“ stal mým oficiálním debutem. Také byl prvním dílem, které jsem prodal do časopisu (konkrétně THE MAGAZINE OF FANTASY AND SCIENCE FICTION v dubnu 1982). A také se dočkal nejvíce nových vydání. Dodnes jsem na něj pyšný: umím už psát lepší texty, ale touto povídkou jsem se konečně prohryzal izolací a zakousl se do bzučícího měděného drátu.

SCHISMATRIX byl mým třetím románem, ale jako první se dočkal okamžitého dotisku – v Japonsku. Od té doby si japonského SF prostředí velice vážím.

Nedávno mi SCHISMATRIX vyšel jako první román ve Finsku. Snad má dobrý překlad přednosti nepostižitelné v originálu. Nikdy bych si nepomyslel, že kniha tak podivná a osobitá přežije překlad do neindoevropského jazyka; ovšem právě naopak, její zvláštnost jí pomáhá překonávat slovní a kulturní bariéry. SCHISMATRIX se podobá ježovce – je bodavý a neobvyklý. Není dvakrát elegantní a postrádá osovou souměrnost, ale kousky z něho se odlamují uvnitř lidí a zůstávají s nimi po léta.

Tyto povídky a román jsou „nejkyberpunkovější“ díla, která kdy napíšu. Stvořil jsem je v menším záchvatu inspirace za oněch idylických dnů, kdy jsme spolu s mými olezlými kyberpunkovými spiklenci poprvé spatřili cestu na výsluní literatury. Věřím, že bych dokázal napsat další stejně překvapivou knihu, nebo i tak podivnou; ale nikoho by už nepřekvapilo, že umím překvapit. Čtenářům by už nepřipadalo podivné zjištění, že umím být podivný. Když jsem psal tuto knihu, každý den jsem překvapoval sám sebe.

V oněch minulých dnech nebylo kolem kyberpunku tolik humbuku a nebyl jedním ze základních kamenů SF; ani se tak nejmenoval. Ještě nebyl zvenčí přijímán jako literární směr. Pro mě ale byl skutečný víc než dost, tak jako všechno ostatní v životě, a když jsem byl po pás zabořený do SCHISMATRIXu a klestil jsem si cestu konflikty supervelmocí Sluneční soustavy a umouněných teroristů, vesmírných pirátů bojujících za miniaturní národy, bylo to jako posvátný oheň.

Lidé se mě pořád ptají na další díla o Tvárných/Mechanistech, dokonce je na mně požadují. Pokračování. Snad i trilogii. Spisovatelům otevřený vesmír Schismatrixu „původně stvořený“ Brucem Sterlingem. Já ale takové věci nedělám. A nebudu. V této knize najdete vše, co bylo a co je.

Bruce Sterling – bruces well.com

Austin, Texas: 29. 11. 1995

Prolog

Pomalované letadélko prolétalo středem světa. Lindsay stál v trávě, jež mu sahala po kolena, a se zakloněnou hlavou je sledoval.

Šlapací ultralighty, chatrné jako papíroví draci, klesaly a zase stoupaly oblastí beztíže vysoko nad ním. Za nimi, na protější straně válcovitého světa, žhnula zakřivená krajina žlutou barvou obilí a kropenatě zelenými poli bavlny.

Lindsay si zaclonil oči před leskem slunce, který na něj vrhalo jedno z dlouhých oken světa.

Sloupec světla proťalo letadélko – bílý potah křídel mělo vyzdobený elegantním motivem modrého peří -, a tiše se k němu snášelo. Když se pilotka opřela do pedálů, aby znovu nabrala výšku, spatřil, že má dlouhé vlasy. Lindsay věděl, že si ho všimla. Chtěl zavolat, zuřivě zamávat, ale sledovali ho.

Dostihli jej žalářníci: jeho žena a strýc. Dvojice starých aristokratů kráčela bolestně pomalu. Strýc zbrunátněl; zvýšil výkon svého kardiostimulátoru. „Utíkal jsi,“ obvinil ho. „Utíkal jsi!“

„Protáhl jsem si nohy,“ bránil se chabě Lindsay. „Domácí vězení mě omezuje.“

Strýc si zastínil oči rukou posetou jaterními skvrnami, zvedl zrak a následoval Lindsayův pohled. Ptačí letadlo právě kroužilo nad Kysem, bažinatou skvrnkou na zemědělském panelu, kde půdu ovládla hniloba. „Koukáš na Kys, co? Tam pracuje tvůj kamarád Konstantin. Prý ti odtud posílá zprávy.“

„Filip pracuje se hmyzem, strýčku. Není kryptograf.“

Lindsay lhal. V jeho domácím vězení byly Konstantinovy skryté signály jediným způsobem, jak se něco dozvědět.

S Konstantinem byli politickými spojenci. Když přišla razie, Lindsayovi zakázali opustit pozemky náležející k rodinnému sídlu. Ovšem Filip Konstantin se ukázal jako ekolog nenahraditelný. Zůstal tedy volný a pracoval v Kysu.

Dlouhá internace přivedla Lindsaye na pokraj zoufalství. Nejlépe se mu dařilo mezi lidmi, kde dával vyniknout svým schopnostem obratného diplomata. V izolaci zhubl: pod pokožkou se mu ostře rýsovaly vystouplé lícní kosti, šedivé oči hleděly podrážděně, mstivě. Rychlý běh mu zcuchal módně kudrnaté černé vlasy. Byl vysoký a štíhlý, měl vystouplou bradu a klenuté, výrazné obočí rodu Lindsayů.

Manželka Alexandrina ho uchopila za předloktí. Oblékla se podle poslední módy: vzala si dlouhou nařasenou sukni a bílou lékařskou blůzu. Její pobledlá, hladká pokožka vyzařovala zdraví bez vitality, jako by byla jen dokonale vytištěnou papírovou reprodukcí. Čelo jí krášlily nalakované kadeře.

„Říkal jsi, že se o politice nebudeme bavit, Jamesi,“ napomenula staršího muže. Pohlédla na Lindsaye. „Jsi bílý jako stěna, Abelarde. Zkazil ti náladu.“

„Já že jsem bílý?“ pochyboval Lindsay. Zapojil diplomatický výcvik Tvárných. Tváře se mu probarvily. Rozšířil si zornice a usmál se, až se mu zuby zaleskly. Strýc zachmuřeně o krok ustoupil.

Alexandrina se do Lindsaye zavěsila. „Kéž bys tohle nedělal,“ posteskla si. „Nahání mi to strach.“ Byla o padesát let starší než Lindsay a právě jí vyměnili kolena. Mechanistické teflonové čéšky jí ještě pořád neseděly.

Lindsay si z pravé ruky do levé přehodil svazek sjetin. V domácím vězení překládal Shakespearovo dílo do moderní angličtiny. Stařešinové rodu Lindsayů ho v tom podporovali. Domnívali se, že jej starožitné koníčky odvedou od myšlenek na protistátní spiknutí.

Za odměnu mu umožnili předložit to dílo Muzeu. Chopil se příležitosti nakrátko uniknout z domácího vězení.

Muzeum bylo semeništěm rozvracečů. Bylo plné jeho přátel. Říkali si Ochranáři. Reakcionářské hnutí mladých lidí, snílkovsky svázané s uměním a kulturou minulosti. Z Muzea si udělali politickou pevnost.

Jejich světem byla Pospolitá republika Mare Serenitatis, dvě stě let starý umělý habitat na oběžné dráze Měsíce. Jelikož se jednalo o jeden z nejstarších lidských národních států ve vesmíru, vládly zde tradice a staré zvyky stabilního společenství.

Ovšem i sem vtrhly změny, šířící se od novějších, silnějších světů v Pásu asteroidů a na Prstencích Saturnu. Supervelmoci Mechanistů a Tvárných vyvezly válku i do tohoto tichého městského státu. Vypjatá situace rozdělila obyvatelstvo na dvě frakce: Lindsayovy Ochranáře proti mocným Starým radikálům, plebejce bouřící se proti bohaté aristokracii.

Přívrženci Mechanistů měli v Republice navrch.

Staří radikálové se drželi u moci z útrob svých vládních nemocnic. Tyto věkovité aristokraty, jimž všem bylo dobře přes sto let, držel pohromadě pokročilý hardware Mechanistů, životy jim prodlužovala importovaná protetická technika. Výdaje na zdravotnictví ovšem vedly Republiku k bankrotu. Jejich svět se u zdravotnických kartelů Mechanistů už hluboce zadlužil. Republika se brzy stane jejich satelitem.

Nicméně Tvární disponovali vlastní zásobárnou pokušení. Před lety vycvičili a indoktrinovali Lindsaye a Konstantina. Tvární prostřednictvím této dvojice přátel, vůdců své generace, využívali hněvu mladých, kteří se museli dívat, jak se jejich dědictví rozplývá v zisk Mechanistů.

Tak dlouho narůstalo v Republice napětí, až by stačil jen vánek a přešlo by v otevřený konflikt.

Otázkou byl život. A odpovědí smrt.

Lindsayův strýc lapal po dechu. Dotkl se monitoru na zápěstí a zpomalil si tlukot srdce. „Už žádné hlouposti,“ vydechl. „Čekají nás v Muzeu.“ Zamračil se. „A nezapomeň, žádné dlouhé řeči. Jen odříkej připravené prohlášení.“

Lindsay se zaklonil. Ultralight s modrými pery na křídlech se na plný plyn vrhl střemhlav k zemi.

„Ne!“ vyjekl Lindsay. Zahodil knihu a rozběhl se.

Stroj dopadl do trávy u kruhového kamenného hlediště otevřeného přírodního amfiteátru.

Letadlo bylo na kusy, křídla ležela po nárazu zprohýbaná v něžné křeči.

„Věro!“ křičel Lindsay.

Vytáhl tělo z lehkých trosek. Ještě dýchala; z úst a nosu se jí řinula krev. Měla zlámaná žebra. Dusila se. Roztrhl kruhový límec jejího ochranářského oděvu. Pořezal si ruce o kovovou strunu, která se v něm skrývala. Oděv napodoboval vzhled skafandru; harmonikové lokty byly rozmačkané a špinavé.

Z vysoké trávy vylétly drobné bílé můry. Míhaly se kolem, jako by je lákala krev.

Lindsay smetl ženě můru z tváře a políbil ji. Na jejím krku už necítil tep. Zemřela.

„Věro,“ zasténal. „Zlatíčko, jsi popálená...“

Zasáhla jej vlna zármutku a štěstí zároveň. Padl na kolena do sluncem vyhřáté trávy a schoulil se. Vyplašil další můry.

Dokázala to.

Teď to vypadalo tak jednoduše. Mluvili o tom snad stokrát, dlouho do noci v Muzeu či v posteli poté, co se dopustili cizoložství. Sebevražda, poslední protest. Lindsayovi se v hlavě otevřela ohromná vyhlídka na černou svobodu. Paradoxně se cítil nesmírně živý. „Miláčku, nepotrvá dlouho a...“

Strýc spatřil, jak Lindsay klečí. Starcova tvář zesinala.

„Ne,“ užasl. „To je odporné. Cos to udělal?“

Lindsay jako v mrákotách vstal.

„Běž od ní.“

Strýc zíral na mrtvou ženu. „Je mrtvá! Pitomče jeden, bylo jí teprve dvacet šest!“

Lindsay si ze skládaného rukávu vyškubl dlouhou, nahrubo ukovanou dýku. Napřáhl a namířil si ji na prsa.

„Ve jménu lidství! A ochrany lidských hodnot! Svobodně volím–“

Strýc jej chytil za zápěstí. Chvíli se přetahovali; přitom si vztekle hleděli do očí, až Lindsay nakonec nůž upustil. Strýc ho rychle zvedl z trávy a zasunul si jej pod laboratorní plášť. „To je protiprávní,“ prohlásil. „Obviní tě z nezákonného držení zbraně.“

Lindsay se nejistě zasmál. „Jsem váš vězeň, ale když si zvolím smrt, nezastavíte mě. Teď nebo později, co na tom záleží?“

„Jsi fanatik.“ Strýc na něj hleděl s nenávistným opovržením. „Učení Tvárných se tě nepustí do posledního dechu, co? Tvůj výcvik stál Republiku majlant, a ty ho zneužíváš ke svodům a vraždě!“

„Zemřela čistá! Raději rychle shořet než žít dvě stě let jako mechanistický dráťák.“

Starší Lindsay hleděl na hejno bílých můr, které se rojily na ženině oblečení. „Nějak už si s tebou poradíme. S tebou a tím arogantním plebejcem Konstantinem.“

Lindsay nevěřil vlastním uším. „Ty pitomej Mecháku! Podívej se na ni! Cožpak nevidíš, že už jste nás zabili? Byla z nás nejlepší! Byla to naše múza.“

Strýc se zaškaredil. „Kde se bere všechen ten hmyz?“ Předklonil se a vrásčitou rukou smetl několik můr.

Lindsay se znenadání natáhl a strhl ženě z krku zlatý filigránský medailonek. Strýc jej chytil za rukáv.

„To je moje!“ vykřikl Lindsay. Začali se doopravdy prát. Strýc roztrhl Lindsayovo chatrné sevření a dvakrát jej kopl do břicha. Lindsay padl na kolena.

Strýc zvedl medailon; námahou supěl. „Tys mě napadl,“ pohoršoval se. „Užil jsi násilí proti bližnímu svému.“ Otevřel medailon. Na prsty mu vytekl hustý olej.

„Žádný vzkaz?“ podivil se. Očichal si prsty. „Voňavka?“

Lindsay se předklonil a bojoval s návalem nevolnosti. Strýc ječel.

Nalétávaly na něj můry a lepily se mu na mastné ruce. Byly jich desítky.

Útočily na něj.

Znovu vyjekl a mlátil se do obličeje.

Lindsay se od strýce odkutálel. Klečel v trávě a třásl se. Strýc ležel na zemi a škubal sebou jako epileptik. Lindsay, stále na všech čtyřech, couval.

Monitor na starcově zápěstí zářil rudě. Strýc se přestal hýbat. Můry se mu ještě chvíli hemžily po těle a pak jedna za druhou odlétaly a mizely v trávě.

Lindsay vyskočil. Ohlédl se na louku za sebou. Trávou k nim zvolna kráčela jeho žena.

Část 1

Kde žijí astrohnidy

Kapitola 1

LIDOVÉ CIRKUMLUNÁRNÍ ZAIBATSU MARE TRANQUILLITATIS: 27. 12. ’15

Do vyhnanství odeslali Lindsaye v té nejlevnější mechanistické kapsli. Dva dny nic neviděl ani neslyšel, utlumený drogami, tělo vmáčknuté do mohutného lůžka z ochranné pasty.

Kapsle, s kybernetickou přesností vypuštěná z nákladního ramene Republiky, doplula na polární oběžnou dráhu dalšího habitatu. Takových světů bylo celkem deset, pojmenovaných po mořích a kráterech, z nichž na ně plynuly suroviny. Byly to první národní státy, které zpřetrhaly všechny styky s vyčerpanou Zemí. Po sto let byla jejich lunární aliance základnou civilizace a mezi těmito „Zřetězenými světy“ vládla čilá obchodní doprava.

Ovšem na rozdíl od oněch slavných dní postup do vzdáleného vesmíru zatlačil Zřetězení do pozadí a z lunární oblasti se stal zapadákov. Aliance se zhroutila a uvolnila cestu nevrlé izolaci a technickému rozkladu. Habitaty upadaly, a nejvíce ten, do nějž byl vyhoštěn Lindsay.

Jeho přílet samozřejmě sledovaly kamery.

Vyplul z přístaviště kapslí a nahý se vznášel ve stavu beztíže v celnici Lidového zaibatsu Mare Tranquillitatis. Komora byla smontována z tmavé lunární oceli a v místech, kde byly strženy ozdobné kovové panely, bylo možné spatřit pruhy hrubého epoxidu. Místnost kdysi fungovala jako novomanželské apartmá, kde mohli návštěvníci dovádět ve stavu beztíže. Teď se nehezky proměnila v jasně byrokratickou kontrolní zónu.

Lindsay měl dosud v krvi drogy z cesty. Do ohbí pravého lokte mu zapíchli infuzi, která jej oživila. Na nahou kůži mu rozmístili černé samolepicí kotoučky, biomonitory. V místnosti s ním byla ještě robotická kamera. Videosystém určený pro práci ve stavu beztíže měl dva páry písty poháněných kybernetických ramen.

Lindsay otevřel zkalené šedivé oči. Jeho hezká tvář, charakterizovaná hladkou bledou pokožkou a výrazným, elegantním obočím, vypadala ochable a apaticky. Černé kadeře mu spadaly na vystouplé lícní kosti, pokryté stopami tři dny staré rtěnky.

Jakmile začaly stimulanty zabírat, roztřásly se mu ruce. A najednou byl při smyslech. Ovládl jej výcvik – zaplavil ho tak nečekaně, až mu v křeči zadrkotaly zuby. Očima, v nichž se zračila nepřirozená bdělost, přelétl místnost. Obličejové svaly se mu stahovaly způsobem, jakým by se neměla hýbat žádná lidská tvář, a zničehonic se usmál. Prohlédl se a s nenucenou, shovívavou zdvořilostí se usmál do kamery.

Působilo to dojmem, že i vzduch se rozehřál náhlým výlevem jeho dobrodušnosti.

Infuze se mu odpojila od ruky a zasunula se do stěny. Kamera promluvila.

„Jste Abelard Malcolm Tyler Lindsay? Z Lunární pospolité republiky Mare Serenitatis? Hledáte politický azyl? Nemáte v zavazadlech či implantované ve své osobě žádné biologicky aktivní materiály? Nepřevážíte výbušniny či agresivní počítačové viry? Byla vaše střevní mikroflóra sterilizována a nahrazena standardními mikroby ze Zaibatsu?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděl Lindsay japonsky, stejně jako mluvila kamera. „Zavazadla nemám.“ Podoba současné japonštiny mu vyhovovala: zmodernizovaný obchodnický žargon, zbavený zdvořilostních frází. Nadání pro jazyky patřilo k jeho výcviku.

„Zakrátko budete vpuštěn do oblasti, kde žádná ideologie není trestná,“ pokračovala kamera. „Než opustíte celní prostor, musíte pochopit jistá omezení, jimž budete čelit. Je vám znám pojem občanských práv?“

Lindsay zbystřil. „V jaké souvislosti?“

„Zaibatsu uznává jediné občanské právo: právo na smrt. Můžete si ho nárokovat kdykoliv a za jakýchkoliv okolností. Stačí jen požádat. Naše audiomonitory jsou rozmístěny po celém habitatu. Vznesete-li nárok, budete okamžitě a bezbolestně usmrcen. Rozumíte?“

„Rozumím,“ odvětil Lindsay.

„V několika dalších případech může být vaše usmrcení vynuceno,“ zdůraznila kamera. „Pokud fyzicky ohrozíte habitat, budete zabit. Narušíte-li jakýmkoli způsobem naše monitorovací zařízení, budete zabit. Vstoupíte-li do sterilizované zóny, budete zabit. Budete taktéž zabit za zločiny proti lidskosti.“

„Zločiny proti lidskosti?“ zopakoval Lindsay. „Jak jsou definovány?“

„Jde o biologické a protetické výzkumy, které prohlašujeme za nenormální. Technické informace ohledně hranic naší tolerance musí zůstat utajeny.“

„Aha,“ vydechl Lindsay. Uvědomil si, že jde o bianco šek, který jim umožní zabít ho kdykoliv a z téměř libovolného důvodu. To čekal. Tenhle svět byl rájem astrohnid: přeběhlíků, zrádců, vyhnanců, ničemů. Takový svět se asi jiným způsobem řídit nedá. V prostoru Sluneční soustavy jednoduše existovalo přespříliš zvláštních technologií. Stovky na první pohled nevinných činností, třeba i chov motýlů, mohly být potenciálně smrtonosné.

Všichni jsme zločinci, napadlo jej.

„Přejete si uplatnit své občanské právo?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Lindsay zdvořile. „Je mi ale velkou útěchou, že mi vláda zaibatsu nabízí tuto laskavost. Na vaši dobrotu nezapomenu.“

„Stačí jen zavolat,“ spokojeně opáčila kamera.

Rozhovor byl u konce. Lindsay zápasil se stavem beztíže a odstranil si z kůže biomonitory.

Kamera mu předala kreditní kartu a dvě zdejší standardní kombinézy.

Lindsay se vsoukal do toho pytlovitého oděvu. Do vyhnanství odešel sám. Konstantin byl sice také obžalován, byl však, jako obvykle, příliš cenný.

Patnáct let byli nejlepšími přáteli. Lindsayova rodina kamarádství s plebejcem sice odsuzovala, Lindsay si ale stál na svém.

Stařešinové tehdy doufali, že budou moci balancovat na linii mezi znesvářenými supervelmocemi. Tíhli k ochotě věřit Tvárným, a tak Lindsaye poslali k Prstencové radě, aby se tam cvičil na diplomata. O dva roky později poslali i Konstantina, aby se vycvičil v biotechnologii.

Avšak Republiku ovládli Mechanisté a Lindsay s Konstantinem upadli v nemilost jako trapné připomínky selhání zahraniční politiky. To je ale naopak sjednotilo a jejich dvojí vliv se nakažlivě šířil mezi plebejci a mladšími aristokraty.

Navzájem se úžasně doplňovali: Konstantin spřádal rafinované dlouhodobé plány a vládl železným odhodláním; Lindsay je zastupoval navenek svou přesvědčivou výřečností a teatrální elegancí.

Pak mezi ně vstoupila Věra Kellandová. Věra: umělkyně, herečka a aristokratka, první mučednice Ochranářů. Věra věřila v jejich cíl; byla jim múzou a bojovala za své přesvědčení s upřímností, jíž se nemohli rovnat. Také ona byla vdaná, za muže o šedesát let staršího, avšak cizoložství jen okořenilo jejich dlouhou vzájemnou přitažlivost. Nakonec ji vyhrál Lindsay. Ruku v ruce s tím však přišlo i její smrtelné rozhodnutí.

Všichni tři věděli, že je-li vše ostatní beznadějné, sebevražda Republiku změní. Dohodli se. Filip přežije, aby pokračoval v práci; bylo to odškodnění za to, že nezískal Věru, a za samotu, která je mu určena. Cestu ke smrti si dláždili v horečnatém přátelství. Až smrt skutečně přišla a proměnila jejich uhlazené ideály v ohavnost.

Zaskřípala špatně namazaná hydraulika a kamera otevřela poklop celnice. Lindsay setřásl minulost a pak proplul očesanou chodbou ke slabému dennímu světlu.

Vynořil se z tunelu na přistávací ploše, poseté umouněnými letouny.

Plocha se nacházela uprostřed oblasti beztíže na středové ose kolonie. Odtud mohl Lindsay pětikilometrovou vrstvou kalného, páchnoucího vzduchu přehlédnout celé zaibatsu.

Nejprve jej upoutaly mraky a jejich vzhled. Byly špatně tvarované a celé opuchlé, měly nehezký nažloutlý odstín. Smrduté stoupavé proudy z obytných panelů zaibatsu je trhaly a deformovaly.

Pach byl příšerný. Každý z desítky lunárních světů Zřetězení měl vlastní vůni. Lindsay si vzpomněl, jak mu i Republika zaváněla, když se poprvé vrátil z akademie Tvárných. Zdejší vzduch by však dokázal zabíjet. Ihned mu začalo téct z nosu.

Jak habitat stárl, všechny Zřetězené světy čelily biologickým potížím.

Úrodná půda vyžadovala minimálně deset milionů bakteriálních buněk na krychlový centimetr. Tohle neviditelné hejno tvořilo základ plodnosti. Lidstvo je nasadilo do vesmíru. Avšak lidé a jejich symbionti zároveň odhodili příkrov atmosféry. Úroveň radiace prudce stoupla. Lunární světy sice disponovaly několik metrů silnými štíty z dovezeného měsíčního štěrku, neunikly ale poryvům slunečních erupcí či náhodným dávkám kosmické radiace.

Bez bakterií byla půda mrtvou kupou dovezeného měsíčního prachu. Na druhou stranu, pokud byla plná mikroorganismů, soustavně hrozily mutace.

Republika se snažila Kys ovládat. V zaibatsu se z kysnutí stala epidemie. Zmutované houby se šířily jako olejová skvrna a pod povrchem půdy tvořily kůru z podhoubí. Tato lepkavá kůra odpuzovala vodu, což zabíjelo stromy a trávu. Mrtvé rostlinstvo napadla hniloba. Půda vyschla, vzduch provlhl a po hynoucích polích a sadech se rozlézala plíseň, šedivé spory se hemžily jako koláče rozkladu, huňaté jako lišejníky...

Když situace dosáhla tohoto stádia, habitat mohl být zachráněn pouze s vypětím všech sil. Musel být evakuován, všechen vzduch vypuštěn do vesmíru, celý vnitřní povrch očištěn ve vakuu a znovu oset. Náklady byly astronomické. Kolonie, které toto neštěstí postihlo, utrpěly masový odliv obyvatelstva, jež prchalo k hranicím hlubokého vesmíru. Utečenci si později vytvořili vlastní společenství. Přidali se ke kartelům Mechanistů v Pásu asteroidů nebo k Prstencové radě Tvárných na oběžné dráze kolem Saturnu.

Pokud šlo o Lidové zaibatsu, většina populace je opustila, ale tvrdohlavá menšina odmítala přijmout porážku.

Lindsay je chápal. V té zasmušilé a zahnívající pustině byla jistá vznešenost.

Lepkavou hlínu odíral líný vítr a zvedal do zšeřelého vzduchu dlouhé provazce odporného prachu.

Skleněné sluneční panely pokryla špína, klihovitý amalgám prachu a plísně. Dlouhé panely na několika místech odpadly; podpíraly je různé provizorní příčky.

Bylo chladno. Jelikož sklo bylo tak špinavé a rozpraskané a denní světlo zesláblo na pološero, museli světem neustále otáčet, aby nezmrzl. Noc byla příliš nebezpečná; nebylo možné ji riskovat. Noc nebyla povolena.

Lindsay se díky stavu beztíže propracovával na druhou stranu přistávací plošiny jen pomalu. K poškrábanému kovovému povrchu byla přísavkami připoutána letadla. Viděl tucet šlapacích modelů, do jednoho v bídném stavu, a několik otlučených elektrických.

Látková křídla stařičkého elektrika, u nějž zkontroloval vzpěry, byla pokreslena rybími vzory v japonském stylu. Zabahněné ližiny mu umožňovaly přistávat v gravitaci.

Lindsay doplachtil do tvrdého sedátka a boty z látky a umělé hmoty zastrčil do třmenů.

Z náprsní kapsy kombinézy vytáhl svou kreditní kartu. Na zlatě lemovaném černém plastu svítil červený displej a zobrazoval předplacené hodiny. Zastrčil kartu do štěrbiny a probudil tím k životu drobný motorek.

Odlepil se od plošiny a nechal se unášet klesavým vzdušným proudem, dokud nakonec nepocítil tah gravitace. Srovnal letadlo tak, aby měl zemi pod sebou.

Na slunečním panelu po levici si všiml očištěných míst. Skupinka neforemných robotů oškrabávala a otírala mřížkované sklo. Lindsay klesl, aby se podíval zblízka. Roboti měli dvě nohy; design byl nevalný. Lindsay si zničehonic uvědomil, že jde o lidské bytosti ve skafandrech a plynových maskách.

Temnotu jako reflektory probodávaly sloupce slunečního světla z vyčištěného skla. Do jednoho vlétl, stočil letadlo a vydal se stoupavým proudem vzhůru.

Světlo dopadalo na protilehlý obytný panel. Poblíž jeho středu byla zem posetá houfem cisteren. Nádrže se topily v zelenkavé kaši: řasy. Z veškeré zemědělské výroby zaibatsu už zbyla jen jedna kyslíková farma.

Snesl se nad cisterny a vděčně vdechoval obohacený vzduch. Stín jeho letadla se míhal nad pralesem trubek rafinerie.

Díval se dolů a zahlédl za sebou další stín. Zatočil prudce doprava.

Stín jej následoval s kybernetickou přesností. Lindsay stočil letadlo do prudkého stoupání a zkroutil se, aby se mohl ohlédnout.

Když pronásledovatele konečně zahlédl, vyděsil se, jak je blízko. Šedohnědé maskovací cákance jej na pozadí zničených obytných panelů dokonale skryly. Šlo o hlídkový letoun, dálkově ovládaný létající stroj. Měl plochá hranatá křídla a nehlučnou tlačnou vrtuli, skrytou ve falešném výfuku.

Z trupu robotího letounu vyčníval vyboulený svazek válců. Dvě trubice, které na Lindsaye mířily, byly zřejmě teleobjektivy. Anebo rentgenové lasery. Když se takový rentgenový laser nastavil na správnou frekvenci, mohl sežehnout vnitřek lidského těla, aniž by po něm na kůži zbyla sebemenší známka. Rentgenové paprsky byly navíc neviditelné.

Ta představa jej naplnila strachem a nesmírným odporem. Světy byly křehkými místy, která chránila drahocenný vzduch a teplo před nehostinnou nicotou vesmíru. Bezpečí světů patřilo k univerzálním základům morálnosti. Zbraně byly nebezpečné, a proto byly ohavné. V tomto světě plném astrohnid mohly jedině zbraně udržet pořádek, přesto však cítil hluboké, instinktivní pobouření.

Vlétl do žlutavé mlhy, která kypěla poblíž osy zaibatsu. Když ji opustil, letadélko bylo pryč.

Nikdy se nedozví, že ho někdo sleduje. Neviditelné prsty mohou kdykoliv stisknout spoušť a on zemře.

Překvapilo jej, jak silné pocity to v něm vyvolává. Všechen výcvik byl zapomenut. Na mysli mu nezadržitelně vytanul obraz Věry Kellandové, jak se vrhá střemhlav, tříští se o zem, jasná křídla jejího letounu se nárazem drtí...

Stočil stroj k jihu. Za zničenými panely spatřil široký, jasně bílý prstenec, obklopující celý svět. Hraničil s jižní stěnou zaibatsu.

Ohlédl se. Výduť severní stěny lemovaly opuštěné továrny a skladiště. Jižní stěna byla holá, rovná a svislá. Jako by byla z cihel.

Zem pod ní okupoval široký prstenec naprosto čistých, svažujících se bílých kamínků. Z tohoto oceánu na několika místech vystupovaly jako temné ostrovy podivně tvarované balvany.

Lindsay k nim slétl, aby se podíval důkladněji. Rozpoznal pár nehezkých černých ozbrojených bunkrů, které se točily a sledovaly jej útlými modrými hlavněmi. Ocitl se nad Sterilizovanou zónou.

Rychle nabral výšku.

Uprostřed jižní stěny zela díra. Kolem ní se jako sršni hemžily hlídkové letouny. Na okrajích se jí ježily mikrovlnné antény, z nichž se táhly pancéřované kabely.

Neviděl, co je za dírou. Za stěnou se skrývala druhá polovina světa, ale astrohnidy ji nesměly vidět.

Lindsay plachtil k zemi. V drátěných vzpěrách ultralightu to lupalo napětím.

Při pohledu k severu, na druhém ze tří obytných panelů zaibatsu, spatřil dílo astrohnid.

Uprchlíci rozmontovali a zdemolovali široké pásy průmyslového sektoru a z tohoto materiálu postavili neumělé vzduchotěsné kupole.

Byly jich různé druhy, od malých plastových bublin přes různobarevné, dobře utěsněné geodové kupole až po jednu ohromnou, samostatně stojící polokouli.

Lindsay tu velkou kupoli obletěl v malé výšce. Její povrch pokrývala černá izolační pěna. Spodní okraj zpevňovalo skvrnité měsíční kamení. Na rozdíl od většiny okolních kupolí na ní nebyly žádné antény.

Poznal ji. Věděl, že tu bude.

Dostal strach. Zavřel oči a v duchu si vyvolal výcvik Tvárných, hluboce zakořeněnou sílu deseti let psychotechnické disciplíny.

Cítil, jak mu mysl sotva znatelně přechází na druhý způsob vědomí. Změnil držení těla, pohyby měl vyrovnanější, srdce mu bilo rychleji. Zalila jej sebedůvěra, usmál se. Mysl měl bystřejší, jasnější, zbavenou zábran, připravenou zkreslovat a manipulovat. Strach a pocit viny opadly a odletěly jako chuchvalec zbytečností.

V tomto druhém stavu jako vždy pocítil opovržení nad svou dřívější slabostí. Takovýhle byl doopravdy: pragmatický, rozhodný, nezatížený emocemi.

Nebyl čas na polovičatá řešení. Měl své plány. Jestli tu má přežít, musí se stát pánem situace.

Očima vyhledal přechodovou komoru budovy. Klouzavě přistál na ližinách. Vytáhl kreditní kartu a vystoupil. Letadélko vyrazilo k temnému nebi.

Vydal se po kamenné cestičce a došel do výklenku ve stěně kupole. Nad hlavou se mu rozzářil panel. Ve stěně výklenku po své levici spatřil chráněnou obrazovku a vedle ní čočku kamery. Pod obrazovkou se rozlévalo světlo ze štěrbiny na kreditní kartu a od zasouvacího ocelového obdélníku, obsahujícího jakousi schránku.

Mnohem větší posuvné dveře ve vnitřní stěně výklenku skrývaly přechodovou komoru. Drážka dveří byla zasypaná silnou vrstvou drobného štěrku. Černí nefrinoví medikové nebyli návštěvníkům nakloněni.

Lindsay trpělivě čekal a opakoval si, jaké lži řekne.

Uběhlo deset minut. Bojoval s nudlí u nosu. Obrazovka náhle ožila a objevila se na ní ženská tvář.

„Vložte do štěrbiny vaši kreditní kartu,“ vyzvala ho japonsky.

Lindsay si ji prohlédl a zkoumal řeč jejího těla. Viděl štíhlou, tmavookou ženu neurčitého věku s nakrátko střiženými vlasy. Oči měla doširoka otevřené, na sobě bílý lékařský plášť s kovovým odznakem na límci: zlatou holí, obtočenou dvěma hady. Hadi byli z černého emailu s očima z červených kamenů. V otevřených tlamičkách se jim skvěly jedové zuby.

Lindsay se usmál. „Nepřišel jsem nakupovat,“ odvětil.

„Kupujete si přece mou pozornost, ne? Vložte kartu.“

„Nežádal jsem, abyste se tu objevila,“ namítl anglicky. „Klidně zase odejděte.“

Žena po něm vrhla otrávený pohled. „To klidně udělám,“ odpověděla také anglicky. „Klidně vás sem můžu nechat přitáhnout a nasekat na kousky. Víte vy vůbec, kde jste? Tohle není žádná astrohnidská fuška. Tady jste u Černých nefrinových mediků.“

V Republice je nikdo neznal. Lindsay o nich ale věděl z Prstencové rady: zločinní biochemikové na periferii podsvětí Tvárných. Samotářští, tvrdí a brutální. Věděl, že mají svá útočiště: černé laboratoře rozeseté po Sluneční soustavě. A tohle je jedna z nich.

Podbízivě se usmál. „To víte, že bych chtěl jít dál. Ale ne v několika kusech.“

„To snad není pravda,“ žasla žena. „Nestojíte ani za to, na kolik by přišla vaše dezinfekce.“

Pozvedl obočí. „Mám standardní mikroby.“

„Tady je sterilní prostředí. Nefrinové žijí čistě.“

„Tak vy nemůžete jen tak jít dovnitř a ven?“ naoko žasl Lindsay. „Jste tam uvěznění?“

„My tu žijeme,“ odsekla žena. „Vy jste uvězněný venku.“

„Škoda,“ posteskl si. „Chtěl jsem si tu někoho najmout. Snažil jsem se být poctivý.“ Pokrčil rameny. „Rád jsem si popovídal, ale tlačí mě čas. Už půjdu.“

„Stát,“ přikázala mu žena. „Nikam nepůjdete, dokud vám to nedovolím.“

Lindsay sehrál znepokojení.

„Poslechněte,“ naléhal. „Nikdo nepochybuje o vaší reputaci. Jste tam ale uvěznění. Nejste mi k ničemu.“ Prohrábl si vlasy. „Nemá to smysl.“

„O čem to mluvíte? A kdo vlastně jste?“

„Lindsay.“

„Lin Sai? Na orientálce nevypadáte.“

Lindsay se zadíval do kamery a probodl ženu očima. Přes video to bylo proveditelné jen obtížně, ale ten dojem byl tak nečekaný, že na podvědomé úrovni hluboce zapůsobil. „A jak se jmenujete vy?“

„Cory Pragerová,“ vyhrkla. „Doktorka Pragerová.“

„Cory, zastupuji společnost Intrasolární kabuki. Jsme komerčně divadelní podnik.“ Lindsay lhal, jako když tiskne. „Zařizuji produkci a najímám herce. Platíme velmi dobře. Ale protože nemůžete vycházet, jak už jste řekla, tak tady, upřímně řečeno, mrhám časem. Vždyť to představení nemůžete ani navštívit.“ Povzdechl si. „Očividně to není moje chyba. Nemůžu za to.“

Žena se nepříjemně zasmála. Lindsay však už rozluštil její mimiku a dobře viděl její neklid. „Vy si myslíte, že nás zajímá, co se děje venku? Dominujeme zdejšímu trhu. Zajímá nás jenom jejich finanční bilance. Ostatní je nepodstatné.“

„To od vás rád slyším. Kéž by i ostatní skupiny sdílely váš přístup. Jsem umělec, ne politik. Rád bych se uměl obtížím vyhýbat tak lehce jako vy.“ Rozpřáhl ruce. „No, když už jsme si to vysvětlili, půjdu.“

„Moment. Jakým obtížím?“

„Nezavinil jsem to já,“ vytáčel se Lindsay. „To ty další frakce. Ještě jsem ani nenajal herce, a oni už mezi sebou kují pikle. Ta hra jim dává příležitost k vyjednávání.“

„Můžeme vyslat monitory. Můžeme představení sledovat.“

„Á, to je mi líto,“ naježil se Lindsay. „Nedovolujeme, aby se naše hry nahrávaly nebo vysílaly. Kazilo by nám to návštěvnost.“ Posmutněl. „Nemůžu si dovolit zklamat svůj ansámbl. Dneska může být hercem kdokoliv. Díky paměťovým drogám je to snadné.“

„Paměťové drogy prodáváme,“ odvětila. „Vazopresiny, karboliny, endorfiny. Stimulanty, sedativa. Na radost, na žalost, cokoliv. Když je po něčem poptávka, Černí nefrinoví chemikové to umějí vyrobit. Když to nedokážeme syntetizovat, odfiltrujeme to z tkáně. Cokoliv chcete. Cokoliv vás napadne.“ Ztišila hlas. „Jsme Jejich přátelé, víte? Těch za Zdí. Mají o nás dobré mínění.“

Lindsay obrátil oči v sloup.

„Ovšem.“

Pohlédla mimo obrazovku; zaslechl rychlé ťukání na klávesnici. Vzhlédla.

„Oslovil jste ty kurvy, co? Gejša banku.“

Lindsay zpozorněl. Ten název slyšel poprvé.

„Raději bych se o svých jednáních nezmiňoval.“

„Jste blázen, že věříte tomu, co vám slíbili.“

Nejistě se usmál. „Mám snad na vybranou? Mezi herci a kurvami je přirozené pouto.“

„Určitě vás před námi varovali.“ Žena si k levému uchu přiložila sluchátka a roztržitě naslouchala.

„Řekl jsem vám, že se snažím být poctivý,“ naléhal Lindsay. Obrazovka náhle umlkla a žena rychle mluvila do maličkého mikrofonu. Její tvář zmizela, vystřídána vrásčitým obličejem postaršího muže. Lindsay krátce zahlédl mužův skutečný zjev – bílé rozcuchané vlasy, krhavé oči – pak se ale aktivoval retušovací program. Řádek po řádce létal obrazovkou, vyhlazoval, mazal a probarvoval.

„Heleďte, tohle je nanic,“ vztekal se Lindsay. „Nesnažte se mě přemluvit k něčemu, čeho budu litovat. Musím uspořádat představení. Nemám čas na tyhle–“

„Ticho,“ okřikl jej muž. Ocelová dvířka schránky se odsunula a za nimi se objevil poskládaný balíček z průhledného vinylu. „Oblečte si to,“ vyzval jej muž. „Jdete dovnitř.“

Lindsay otevřel balík a roztřepal ho. Byl to kompletní dekontaminační oblek. „No tak rychle,“ naléhal černý medik. „Možná vás sledují.“

„To mě nenapadlo,“ omlouval se Lindsay. Soukal se do nohavic, plynule přecházejících v boty. „Je mi ctí.“ Natáhl si horní polovinu obleku, zakončenou rukavicemi a helmou, a zapnul se v pase.

Dveře přechodové komory se odsunuly, štěrk skřípal.

„Dovnitř,“ pobídl jej muž. Lindsay vstoupil a dveře se za ním zasunuly.

Do prachu venku se opřel vítr. Začal padat slabý, špinavý déšť.

Jednoduchý kamerový robot přikráčel na čtveřici trubicovitých nohou a zaostřil objektiv na dveře.

Uběhla hodina. Přestalo pršet, po nebi se tiše prohnala dvojice hlídkových letounů. V opuštěné průmyslové zóně na severu zuřila prudká písečná bouře. Kamera dál sledovala cíl.

Lindsay vyšel z přechodové komory; trochu se potácel. Na kamennou podlahu odložil černou aktovku a osvobodil se z dekontaminačního obleku. Nacpal jej zpátky do skříňky a s přehnanou důstojností se odebral po pěšině dál.

Vzduch páchl. Lindsay se zastavil a kýchl. „Haló,“ promluvila kamera. „Pane Sai. Na slovíčko, pane Sai, chtěl bych si s vámi promluvit.“

„Jestli si chcete zahrát v naší hře, musíte se objevit osobně,“ odvětil Lindsay.

„Překvapujete mě,“ podotkla kamera. Mluvila obchodní japonštinou. „Jsem nucen obdivovat vaši smělost, pane Sai. Černí medikové mají tu nejhorší reputaci. Mohli vás vyškvařit jen kvůli vašim tělesným chemikáliím.“

Lindsay zamířil na sever, chatrné obutí mu čvachtalo v blátě. Kamera se vlekla za ním, levá zadní noha jí skřípala.

Sestoupil z kopečka do hájku.

Popadané stromy, obalené černými sazemi, vytvářely nepravidelné, do všech stran trčící houští. Za hájkem se rozkládal kalný rybník, na jehož břehu stála polorozpadlá čajovna. Druhdy krásná stavba ze dřeva a keramiky se proměnila v hromádku hniloby. Lindsay kopl do jednoho z trámků; vyletělo z něj tolik spor, až dostal záchvat kašle. „Někdo by to tu měl uklidit,“ poznamenal.

„Kam by to asi všechno dali?“ optala se kamera.

Lindsay přelétl očima okolí. Stromy kolem bránily případnému pozorování. Zadíval se na stroj. „Vaše kamera potřebuje opravit,“ prohlásil.

„Na lepší jsem se nezmohl,“ odvětila kamera.

Lindsay švihl aktovkou a přimhouřil oči.

„Vypadá dost pomalá a křehká.“

Robot obezřetně ustoupil. „Máte kde bydlet, pane Sai?“

Lindsay si promnul bradu. „Nabízíte mi něco?“

„Neměl byste setrvávat na volném prostranství. Nemáte na sobě ani masku.“

Lindsay se pousmál. „Řekl jsem medikům, že mě chrání pokročilá antiseptika. Udělalo to na ně velký dojem.“

„To jistě ano. Tady se obyčejný vzduch nedýchá. Pokud tedy nechcete, aby se vám plíce proměnily v takovéhle houští.“ Kamera zaváhala. „Jmenuji se Fjodor Rjumin.“

„Těší mě,“ odpověděl Lindsay zdvořile rusky. Přes oblek mu vstříkli vazopresin, a tak se jeho mozek cítil být neuvěřitelně bystrý. Připadal si tak nesnesitelně chytrý, až se mu kouřilo z uší. Přejít z japonštiny na zřídkakdy používanou ruštinu mu připadalo stejně snadné jako vyměnit pásku v kazeťáku.

„Opět mě překvapujete,“ žasla kamera rusky. „Evokujete ve mně zvědavost. Rozumíte slovu ,evokujete‘? V obchodní ruštině není obvyklé. Běžte prosím za robotem. Nebydlím daleko. Dýchejte mělce.“

Rjumin bydlel v malé bublině z šedozelené umělé hmoty, která stála poblíž zmazaného a rozbitého okenního panelu. Lindsay rozepnul chlopeň látkové přechodové komory a vstoupil.

Z čistého vzduchu uvnitř se znovu rozkašlal. Stan byl malý, asi deset kroků v průměru. Po podlaze se plazila změť kabelů, které spojovaly haldy otlučeného audiovizuálního zařízení s odřenými akumulátory, postavenými na starých keramických střešních taškách. Na dráty ověnčené středové tyči visel vzduchový filtr, žárovka a spodní část anténní soustavy.

Rjumin seděl po turecku na slaměné rohoži a rukama svíral joystick. „Dovolte mi postarat se nejprve o robota,“ omlouval se. „Hned jsem u vás.“

Rjuminova široká tvář v sobě skrývala cosi maličko asijského, vroubily ji však řídnoucí světlé vlasy. Tváře měl poseté jaterními skvrnami. Kotníky na jeho prstech byly hluboce zvrásněné, jak to mívají velmi staří lidé. Postihl jej nějaký problém s kostmi. Zápěstí měl vzhledem k podsaditému tělu příliš drobná, a lebka vypadala podivně křehce. Ke spánkům měl připevněné dva černé kotoučky, z nichž vycházely tenké kablíky, spadaly mu po zádech a mizely v záplavě drátů na podlaze.

Měl zavřené oči. Poslepu natáhl ruku a stiskl spínač vedle svého kolena. Sloupl si kotoučky ze spánků a otevřel oči. Měl je jasně modré.

„Je tu dost světla?“ optal se.

Lindsay se zahleděl na žárovku nad sebou. „Ale ano.“

Rjumin si poklepal na spánek. „K optickým nervům mám připojené čipové štěpy,“ vysvětlil. „Trochu trpím videoslepotou. Špatně vidím obraz, který se neskládá z linek na monitoru.“

„Jste Mechanista.“

„To jste si všiml?“ ironicky se optal Rjumin.

„Kolik vám je let?“

„Sto čtyřicet. Ne, sto čtyřicet dva.“ Usmál se. „Bez obav.“

„Já nemám předsudky,“ zalhal Lindsay. Pocítil zmatek, a ten na chvilku přemohl jeho výcvik. Vzpomněl si na Prstencovou radu a dlouhé, nenáviděné hodiny antimechanistické indoktrinace. Niterná vzpurnost jej však přivedla zpět k rozumu.

Překročil změť drátů a na nízký stolek si odložil aktovku, hned vedle kostky syntetického tofu ve fólii. „Abyste mi rozuměl, pane Rjumine. Jestli mě chcete vydírat, jste na špatné adrese. Nebudu spolupracovat. Chcete-li mi ublížit, do toho. Zabijte mě.“

„Já bych to tak nevyřvával,“ upozornil jej Rjumin. „Slídilové vás klidně můžou spálit tady a teď, třeba i přes stěnu stanu.“

Lindsay sebou trhl.

Rjumin se mrazivě usmál. „Už jsem to viděl. Jestli se máme pozabíjet, tak byste mi o život měl usilovat vy. To já tu riskuji, protože mám co ztratit. Vy jste jenom ukecaná astrohnida.“ Smotal kabel od joysticku. „Můžeme jeden druhého ujišťovat až do soudného dne a stejně se nepřesvědčíme. Buďto si budeme věřit, nebo ne.“

„Já vám věřit budu,“ odhodlal se Lindsay. Kopnutím si zul zablácené boty.

Rjumin pomalu vstal. Sehnul se k Lindsayovým botám, až mu silně luplo v kříži. „Dám je do mikrovlnky,“ pronesl. „Tady nesmíte blátu nikdy věřit.“

„Budu si to pamatovat,“ přislíbil Lindsay. Mozek se mu koupal v mnemonických chemikáliích. Drogy jej uvrhly do takového stavu povznesení mysli, kdy mu každý zašmodrchaný drát a kazeta připadaly životně důležité. „Klidně je spalte,“ nadhodil. Otevřel svou novou aktovku a vytáhl z ní elegantní, krémový lékařský plášť.

„Jsou to dobré boty,“ podotkl Rjumin. „Stály by přinejmenším tři nebo čtyři minuty.“

Lindsay si svlékl kombinézu. Na pravé půlce hýždí měl stopy dvou vpichů.

Rjumin zamžoural.

„Vidím, že jste neunikl bez poskvrnky.“

Lindsay vytáhl pomačkané bílé kalhoty. „Vazopresin,“ vysvětlil.

„Vazopresin,“ zamumlal Rjumin. „Napadlo mě, že je na vás něco z Tvárných. Odkud jste, pane Sai? A kolik vám je vlastně let?“

„Jsou mi tři hodiny,“ odvětil Lindsay. „Pan Sai nemá minulost.“

Rjumin odvrátil pohled. „Nedivím se, že se Tvárný snaží skrýt svou minulost. V Soustavě se to jen hemží vašimi nepřáteli.“ Po očku mrkl na Lindsaye. „Nejspíš jste byl diplomat.“

„Proč si to myslíte?“

„Uspěl jste u Černých mediků. Máte vybrané vystupování. A z diplomatů se často stávají astrohnidy.“ Rjumin si jej prohlížel. „Prstencová rada vedla tajný výcvikový program pro speciální diplomaty. Úmrtnost byla velmi vysoká. Polovina absolventů se vzbouřila a zběhla.“

Lindsay si zapnul zip na blůze.

„Je to i váš případ?“

„Víceméně.“

„Úžasné. Dřív jsem se setkával se spoustou lidí, kteří aspirovali na vyšší stupeň vývoje, ale nikdy s někým jako vy. Je pravda, že vám vtiskli další stav vědomí? Je pravda, že když fungujete na maximum, ani sám nevíte, jestli mluvíte pravdu? A používali psychodrogy, aby ve vás vymýtili upřímnost?“

„Upřímnost,“ zopakoval Lindsay. „To se dostáváme na tenký led.“

Rjumin zaváhal. „Víte, že vám podobné sledují vrazi Tvárných?“

„Ne,“ odsekl Lindsay. Tak nakonec došlo i na tohle, pomyslel si. Všechna ta léta, kdy mu míšní krabi vypalovali znalosti do jednoho každého nervu. Indoktrinace pod vlivem drog a s napíchnutým mozkem. Republiku opustil v šestnácti, pak jej deset let psychotechnici školili shora zdola. Vrátil se jako odjištěná bomba, připraven sloužit jakémukoliv účelu. Jeho schopnosti však vzbuzovaly panický strach a u mocných hlubokou nedůvěru. A teď po něm jdou samotní Tvární. „Díky za informaci,“ prohodil.

„Žádné obavy,“ uklidňoval jej Rjumin. „Tvární jsou obklíčení ze všech stran. Mají větší problémy než osud několika astrohnid.“ Usmál se. „Jestli jste vážně zažil všechny ty procedury, tak vám nemůže být přes čtyřicet.“

„Je mi třicet. Jste liška podšitá, Rjumine.“

Rjumin vyňal Lindsayovy vysušené boty z mikrovlnky, prohlédl si je a nazul si je na bosé nohy.

„Kolik jazyků umíte?“

„Obyčejně čtyři. S posílenou pamětí sedm. A také ovládám standardní programovací jazyk Tvárných.“

„Taky umím čtyři,“ nedal se zahanbit Rjumin. „Já si ale nezatěžuju hlavu jejich psanou podobou.“

„Vy vůbec nečtete?“

„Dělají to za mě stroje.“

„Pak jste slepý k celému kulturnímu odkazu lidstva.“

Rjumin se zarazil. „Je zvláštní slyšet to od Tvárného. Jste staromilec, co? Chcete porušit Interdikt nad Zemí, studovat takzvané humanitní vědy a takové ty věci? Tím by se vysvětlil ten váš divadelní gambit. Musel jsem si slovo ,hra‘ najít ve slovníku. Úžasný obyčej. Opravdu to chcete uskutečnit?“

„Ano. A Černí medikové mi to zaplatí.“

„Chápu. Gejša banku by to nezajímalo. Jejich rajonem jsou půjčky a finance.“

Lindsay se opatrně posadil na podlahu vedle klubka drátů. Z límce si vytáhl odznak Černých mediků a otáčel jím mezi prsty.

„Povězte mi o nich.“

„Gejši jsou děvky a finančnice. Určitě jste si všiml, že vaše kreditní karta je vedená v hodinách.“

„Ano.“

„Jsou to hodiny sexuálních služeb. Mecháci a Tvární používají jako měnu kilowatty. Ale kriminální živly soustavy potřebovaly k přežití černý trh. Světlo světa spatřily různé černé měny. Jednou jsem o tom napsal článek.“

„Skutečně?“

„Ovšem, povoláním jsem novinář. Znavené příslušníky buržoazie Sluneční soustavy bavím svými děsivými odhaleními zločinů. Příběhy ze života astrohnidské spodiny.“ Zadíval se na Lindsayovu aktovku. „Nějakou dobu byly standardem narkotika, to však poskytovalo výhodu černým chemikům Tvárných. Částečný úspěch zaznamenal prodej počítačového času, ale Mechanisti měli nejlepší kybernetiku. Teď je v módě sex.“

„Chcete tím říct, že se na tohle bohem zapomenuté místo lidé vydávají jen za sexem?“

„Pane Sai, nemusíte chodit do banky, abyste tu měnu mohl využít. Gejša banka má kontakty ve všech kartelech. Přistávají tu piráti, aby směnili kořist za přenosný černý kredit. Také k nám přijíždějí političtí exulanti z ostatních lunárních habitatů. Pokud mají smůlu.“

Lindsay nehnul ani brvou. Patřil k těm exulantům.

Měl teď jednoduchý problém: přežít. Úžasně se mu tím pročistila mysl. Mohl zcela zapomenout na předchozí život: ochranářské povstání, politická dramata, která inscenoval v Muzeu. To všechno byla minulost.

Nech ji vyblednout, pomyslel si. Všechno je pryč, jsi v úplně jiném světě. Když si to uvědomil, znenadání se mu zamotala hlava. Přežil. Věra ne.

Konstantin se ho snažil zabít změněným hmyzem. Ty tiché, drobné můry byly dokonalou moderní zbraní: ohrožovaly pouze lidskou tkáň, nikoliv celý svět.

Avšak Lindsayův strýc vzal Věře její medailon, napuštěný feromony, jež uváděly smrtonosné můry v šílenství. A zemřel místo něj.

Lindsayovi se udělalo nevolno.

„A z mechanistických kartelů sem přilétají vyčerpaní,“ pokračoval Rjumin. „Aby tu nalezli smrt rozkoší. Za správnou cenu nabízí Gejša banka šinju: dvojnásobnou sebevraždu, kdy vás doprovází někdo ze zaměstnanců. Mnohým zákazníkům je příjemné, když neumírají sami.“

Lindsay se dlouho přemáhal. Dvojnásobná sebevražda – ta slova se do něj zabodla jako nůž. Dokonale zachycena rozšířenou pamětí mu před očima proplula Věřina tvář, až se mu sevřel žaludek. Převalil se na bok a pozvracel podlahu.

Přemohly ho drogy. Co opustil Republiku, nevzal sousto do úst. Hrdlo mu poleptaly žaludeční šťávy, a najednou se zajíkal a lapal po dechu.

Přiskočil k němu Rjumin. Vrazil Lindsayovi kostnatá kolena pod žebra a zanesenou dýchací trubicí Tvárného zprudka proletěl vzduch. Lindsay se převalil na záda. Křečovitě se nadechl. Ruce a nohy mu zalilo teplo a začaly ho brnět. Znovu se nadechl a ztratil vědomí.

Rjumin vzal Lindsaye za zápěstí a chvíli nehybně stál – počítal mu pulz. Jakmile se mladý muž zhroutil, ovládl starého Mechanistu zvláštní, ospalý klid. Pohyboval se vlastním tempem. Už dlouho byl velmi starý. Mělo to na něho jistý vliv.

Měl křehké kosti. Opatrně dovlekl Lindsaye na slaměnou rohož a přikryl jej. Pak se zvolna odebral ke keramickému sudu na vodu, sebral chomáč hrubého filtračního papíru a vytřel Lindsayovy zvratky. Rozvážnými pohyby skrýval skutečnost, že bez videovstupu je téměř slepý.

Nasadil si zračátka. Soustředil se na pásku, na níž zachytil Lindsaye. Prostřednictvím drátů se mu nápady a obrazy v hlavě zjevovaly mnohem snadněji.

Snímek za snímkem studoval pohyby toho mladého astrohnidy.

Měl dlouhé, vyhublé paže a nohy, velké ruce a chodidla, nebyl ale nijak nemotorný. Při pohledu zblízka byla v jeho pohybech vidět lehkost, poznávací znamení nervové soustavy, na níž byly provedeny drobné, dlouhodobé úpravy. Někdo té falešné lehkosti a eleganci věnoval spoustu péče a úsilí.

Se stoletým grifem Rjumin sestříhal nahrávku. Soustava je veliká, napadlo jej. Je v ní místo pro tisíce podob života, pro tisíce potenciálních příšer. Cítil smutek nad tím, co se tomu muži přihodilo, ale žádný neklid nebo strach. Jen čas ukáže rozdíl mezi úchylkou a pokrokem. Rjumin už nikoho nesoudil. Kdykoliv mohl, nabízel pomocnou ruku.

Jistě, gesta přátelství byla riskantní, Rjumin si ale nikdy nemohl pomoci, byl zvědavý, co bude následovat. Zvědavost z něj udělala astrohnidu. Byl chytrý; měl místo v radě kolonie. Trpěl však nutkáním klást nevhodné otázky, přetřásat nevhodné myšlenky.

Kdysi mu pocit morální nadřazenosti dával sílu. Ta mladická domýšlivost jej již dávno opustila, přesto však byl stále schopen lítosti a toužil pomáhat. Pro Rjumina byla slušnost obnošenou vestou.

Mladý astrohnida sebou ve spánku škubal. Tvář se mu jakoby vlnila a podivně se kroutila. Rjumin překvapeně přimhouřil oči. Je to podivín. Na tom nebylo nic neobvyklého; Soustava byla podivností plná. Zajímavé to začalo být, když se to vymklo kontrole.

Lindsay zasténal a probral se. „Jak dlouho jsem byl mimo?“ chtěl vědět.

„Tři hodiny dvanáct minut,“ odpověděl Rjumin. „Tady ale není noc ani den, pane Sai. Na čase nezáleží.“

Lindsay se vzepřel na lokti.

„Máte hlad?“ Rjumin mu podal misku s polévkou.

Lindsay se na horký bujón rozpačitě zadíval. Po hladině plula mastná oka a pod nimi bylo vidět bílé žmolky. Okusil. Chutnala lépe, než vypadala.

„Díky,“ přikývl. Rychle ji snědl. „Omlouvám se za potíže.“

„To nic,“ mávl nad tím rukou Rjumin. „Když mikroby zaibatsu proniknou do žaludku nově příchozího, nevolnost je docela normální.“

„Proč jste mě sledoval kamerou?“ zeptal se Lindsay.

Rjumin si nalil misku polévky. „Zvědavost. Vstup do zaibatsu monitoruji radarem. Většina astrohnid cestuje ve skupinách. Jednotlivci přilétají zřídkakdy. Chtěl jsem poznat váš příběh. Tak si ostatně vydělávám na chleba.“ Vypil polévku. „Vyprávějte mi o své budoucnosti, pane Sai. Co máte v plánu?“

„Když vám to řeknu, pomůžete mi?“

„Možná. Poslední dobou je to tu dost jednotvárné.“

„Jsou v tom peníze.“

„Čím dál tím lépe,“ pochválil Rjumin. „Můžete být konkrétnější?“

Lindsay vstal. „Budeme trochu hrát,“ prohlásil, rovnaje si manžety. „...,Nejlépe ptáčka lapí, když mu nastaví zrcadlo,‘ jak říkávali moji tvární učitelé. Věděl jsem o Černých medicích v Prstencové radě. Nejsou geneticky pozměnění. Tvární jimi pohrdali, a tak se izolovali. Mají to ve zvyku dělat i tady. Avšak touží po obdivu, proměnil jsem se tedy v zrcadlo a ukázal jim jejich vlastní přání. Jako mecenášům divadla jsem jim slíbil věhlas a vliv.“ Natáhl se pro bundu. „Ale co chce Gejša banka?“

„Peníze. Moc,“ odvětil Rjumin. „A zkázu svých protivníků, což jsou čirou náhodou Černí medikové.“

„Útok na třech frontách.“ Lindsay se usmál. „K tomuhle mě vycvičili.“ Úsměv zmizel. Chytil se za břicho. „Ta polévka,“ vyhrkl. „Syntetická bílkovina, že? Asi mi nesedla.“

Rjumin odevzdaně přikývl. „To ty vaše nové mikroby. Pár dní byste si neměl domlouvat žádné schůzky, pane Sai. Máte úplavici.“

Kapitola 2

LIDOVÉ CIRKUMLUNÁRNÍ ZAIBATSU MARE TRANQUILLITATIS: 28. 12. ’15

V zaibatsu nikdy nenastávala noc. Lindsayovo utrpení kvůli tomu vypadalo, že jej nikdy neopustí: horečnatá idyla nevolnosti.

Antibiotika by ho vyléčila, ovšem tělo se dříve nebo později musí s novou mikroflórou sžít. Aby mu chvilky mezi záchvaty lépe ubíhaly, Rjumin jej bavil místními historkami a klepy. Byl to složitý a skličující příběh plný případů zrady, drobných soupeření a nesmyslných her o moc.

Nejpočetnější frakcí zaibatsu byli farmáři pěstující chaluhy, nevrlí, neotesaní fanatici, stoupenci klanového uspořádání, kteří údajně praktikovali kanibalismus. Dalšími byli matematikové, pre-tvárná skupinka odpadlíků, kteří většinu času trávili pohroužení do spekulací o povaze nekonečných množin. Nejmenší kupole v zaibatsu obývala záplava pirátů a korzárů: Hermovi odpadlíci, Radikálové šedého toru, Megalikové, Svaz Eklektiků a další, kteří měnili jména a pracovníky stejně snadno, jako někomu podřízli krk. Soustavně se mezi sebou rvali, nikdo z nich se však neopovážil vystoupit proti Černým nefrinovým medikům nebo Gejša bance. V minulosti to zkusili. Vyprávěly se o tom otřesné legendy.

O lidech za Zdí se vyprávěly další, divoce protichůdné báje. Údajně žijí v pralese plném přerostlých borovic a mimóz. Jsou rodově zatížení spoustou věcí, mají zdvojené palce a na svět přicházejí hluší.

Jiní zase tvrdili, že se za Zdí nenachází nic, co by se sebeméně podobalo člověku: jen šířící se shluk softwaru, který nabyl zlověstné autonomie.

Je samozřejmě také možné, že země za Zdí byla v tajnosti obsazena a dobyta – cizinci. Na základě této okouzlující představy vznikl nefalšovaný postindustriální folklór, podpíraný důmyslnými argumenty. Všichni čekali, že se mimozemšťané dříve či později objeví. Šlo o novou moderní verzi Zlatého věku.

Rjumin měl s Lindsayem trpělivost; zatímco pacient horečnatě spal, hlídkoval se svým záznamovým robotem po zaibatsu a sbíral zprávy. Lindsay pomalu získával nad nemocí vrch. Udržel v sobě trochu polévky a několik smažených kostek kořeněných bílkovin.

Jedna z hromad přístrojů v Rjuminově obydlí začala pronikavě elektronicky pípat, až to rvalo uši. Rjumin přestal třídit kazety a zvedl zrak. „To je radar,“ usoudil. „Můžete mi podat zračátka?“

Lindsay se dovlekl k radaru a rozpletl Rjuminovu nalepovací soupravu. Rjumin si ji přitiskl na spánky. „Radar nemá moc dobré rozlišení,“ poznamenal a zavřel oči. „Dorazila velká skupina lidí. Nejspíš piráti. Motají se po přistávací plošině.“

Zamrkal, i když měl zavřené oči. „Mezi nimi se pohybuje něco hodně velkého. Přivezli něco obrovského. Bude lepší, když si to přepnu na teleobjektiv.“ Škubl za kabel soupravy a vytrhl konektor.

„Jdu se porozhlédnout ven,“ prohlásil Lindsay. „Už je mi dobře.“

„Nejdřív si ale připevněte vybavení,“ vyzval jej Rjumin. „Vezměte si sluchátko a kameru.“

Lindsay si nasadil záložní aparaturu a prošel přechodovou komorou ven. Jakmile za sebou zapnul zip komory, obklopil ho ztuchlý vzduch.

Od Rjuminovy kupole se vydal k okraji obytného panelu. Odtud doklusal k nedalekým schůdkům, které vedly na vrchol nízké kovové zídky. Kameru namířil nad sebe.

„Výborně,“ ozval se mu přímo v uchu Rjumin. „Trošku stáhněte jas, prosím. Ten čudlík vpravo. Tak, lepší. Co si o tom myslíte, pane Sai?“

Lindsay mžoural do objektivu. Vysoko nad ním, na severním konci osy zaibatsu, zápasil tucet astrohnid ve stavu beztíže s ohromným stříbrným pytlem.

„Vypadá to jako stan,“ usoudil Lindsay. „Nafukují ho.“ Stříbrný pytel se zničehonic zavlnil a opuchl, až se proměnil v zaoblený válec. Na boku měl červenou kresbu, která na šířku měřila tolik, co dospělý muž na výšku. Byla to rudá lebka s dvojicí zkřížených blesků.

„Piráti!“ vyhrkl Lindsay.

Rjumin se zachechtal. „To mi došlo.“

Do Lindsaye se opřel prudký poryv větru. Ztratil rovnováhu a rychle se ohlédl. Za sebou spatřil pruh skleněných oken, který tvořil dlouhý zanedbaný pás. Mozaika z šestiúhelníkového metaskla byla posetá tmavými skvrnami a tu a tam protkaná černými cestičkami těžkých výztuh. Praskliny obyvatelé přestříkali těsnicí vrstvou těžkého plastu. Čistšími místy pronikalo pochmurné sluneční světlo.

„Není vám nic?“ ptal se Rjumin.

„Omlouvám se,“ odvětil Lindsay. Opět namířil kameru nad sebe.

Piráti konečně dostali fóliový balon do vzduchu a roztočili dvojici malých tlačných vrtulí. Cestou od přistávací plošiny se jedenkrát zadrhl, pak ale pomalu vyrazil. Něco za sebou táhl – zvláštně tvarovanou tmavou hroudu, větší než člověk.

„Meteorit,“ informoval Rjumin Lindsaye. „Dárek pro lidi za Zdí. Všiml jste si těch černých kamenů, které se válejí ve Sterilizované zóně? To jsou všechno dárky od pirátů. Taková tradice.“

„Nebylo by snadnější ho táhnout po zemi?“

„Děláte si legraci? Vkročit do Sterilizované zóny je sebevražda.“

„Aha. Takže to musejí shazovat ze vzduchu. Znáte ty piráty?“

„Ne,“ odtušil Rjumin. „Jsou tu noví. Proto potřebují ten kámen.“

„Vypadá to, že někdo je tu zná,“ nadhodil Lindsay. „Podívejte.“

Zaostřil kameru za letící piráty a zabral šedohnědý povrch svažitého třetího obytného panelu zaibatsu. Z většiny byl pokrytý bezútěšnou vrstvou mazlavého bláta, nad níž se proháněly víry nažloutlé mlhy.

Poblíž polorozpadlých severních čtvrtí třetího panelu stála pestrobarevná, zavalitá kupole, vystavěná z nesourodých zachráněných kusů keramiky a plastu. Z její přechodové komory se vyhrnula záplava astrohnid, perspektivou objektivu zmenšených na mravence. Zírali k nebi, tváře skryté pod filtračními maskami. Vyvlekli na světlo velký neumělý přístroj z kovu a plastu, posetý ozubenými koly, pákami a kabely. Zvedali ho, až jedním koncem mířil přímo k obloze.

„Co to dělají?“ přemítal Lindsay.

„Kdo ví?“ odvětil Rjumin. „Je to Osmá orbitální armáda, tak si alespoň říkají. Doteď žili jako poustevníci.“

Vzducholoď právě letěla přímo nad kopulí a vrhala při tom rozmazaný stín na všechny tři obytné panely. Jedna z astrohnid zapnula stroj.

Do vzduchu vyrazila dlouhá kovová harpuna a zasáhla cíl. Lindsay si všiml, že na ocasní části vzducholodi se roztrhl plášť. Oštěp se divoce zazmítal. Vrhal odlesky na všechny strany – dráhu letu mu narušila srážka a Coriolisova síla. Zmizel mezi nevábnými stromy zarostlého sadu.

Vzducholoď měla potíže. Její posádka se mohla přetrhnout, aby padající plavidlo co nejvíce vzdálila od útočníků na zemi.

Ohromný kámen, který za sebou táhli, pokračoval v letu ve stavu beztíže, poklidně poháněn setrvačností. Když se vlečné lano příliš napjalo, zvolna odtrhl ocas vzducholodě.

Plyn zasyčel a vzducholoď se proměnila ve zmačkaný kovový kobereček. Motory odpadly a vlekly za sebou kovovou fólii jako zvlněnou stužku.

Piráti vyváděli, jako by se topili, a ze všech sil se snažili zůstat v beztíži. Jejich situace byla zoufalá, neboť oblast byla protkána pomalými, klesajícími vzdušnými proudy, které mohly odvléct vzduchoplavce do náruče smrti.

Kámen se zanořil do potrhaného kraje opuchlého mračna. Trochu se zahoupal, majestátně se stočil dolů a zmizel v mlze. Vzápětí se objevil pod mrakem a zlověstným obloukem, který mu vnutila Coriolisova síla, se řítil k zemi.

Zprudka dopadl do skleněné mozaiky okenního pásu. Lindsay, který ho sledoval kamerou, zaslechl nepříjemné řinčení. Kusy skla a železa zaskřípěly a zmizely v řevu unikající atmosféry.

Oblak, visící nad panelem, klesl, protáhl se a začal rotovat kolem své osy.

Nad prasklinou vyrostlo bílé mračno připomínající jinovatku. Byla to pára, která vinou náhlého poklesu tlaku vzduchu zkondenzovala.

Lindsay držel kameru nad hlavou a seskočil na špinavou plochu okna. Utíkal k trhlině, i když jej od toho zaskočený Rjumin zrazoval.

Po minutovém běhu přes překážky se dostal tak blízko, nakolik se odvážil. Přikrčil se za rezavou vzpěrou starší ucpávky, asi deset metrů od místa nárazu. Podíval se zaneřáděným sklem pod sebe a spatřil dlouhý chvost mrznoucí vodní tříště, jejíž krystalky ve světle slunečních zrcadel tvořily duhu.

Z otvoru svištící vzduchový vír bičoval zem deštěm.

Lindsay rukou zakryl objektiv kamery.

Koutkem oka zahlédl pohyb. Ze sousedního panelu vyrazila skupinka kyslíkových farmářů, oblečených v maskách a kombinézách, a vlekla se po okně. V rukou svírali dlouhou hadici. Tvrdošíjně se drali k trhlině, vrávorali ve větru, proplétali se mezi ucpávkami a vzpěrami.

Vír zachytil i maskovaný hlídkový letoun, který tvrdě dopadl vedle díry v okně. Trosky okamžitě vyletěly ven.

Hadice sebou škubala a přívalem tekutiny vyhazovala. Z hubice vytryskla tříšť šedozeleného plastu, který už ve vzduchu tuhl. Dopadl na sklo a přilnul k němu.

Plast se pod tlakem víru prohnul a vyboulil, ale vydržel. Jak ho přibývalo, vítr slábl a měnil se v pronikavé skučení.

Farmáři lili plastové bláto na místo nárazu dál, i když trhlina už byla uzavřena. Z rozbouřených mraků padal déšť. U okenní stěny stál další hlouček farmářů, kteří se k sobě nakláněli a ukazovali k nebi.

Lindsay se otočil a spolu s ostatními vzhlédl.

Divoký vír dal vzniknout prstenci složenému z mraků. Trhlinou v jeho středu spatřil Lindsay na protější straně zaibatsu kupoli Osmé orbitální armády. Lemovaly ji drobné ležící postavičky v bílých skafandrech. Nehýbaly se.

Lindsay na to místo zaostřil teleobjektiv.

Fanatikové z Osmé orbitální armády byli roztroušení po zaneřáděné zemi. Několik se jich v době útoku a havárie snažilo uniknout do přechodové komory; leželi v propletenci, ruce a nohy rozhozené.

Po pirátech ze vzducholodi nebylo ani stopy. Chvíli si myslel, že všichni unikli ke kotvišti. Pak jednoho z nich zahlédl rozdrceného na dalším okenním panelu.

„Vynikající záběry,“ pochválil jej Rjumin. „Byla to ale velká hloupost.“

„Dlužil jsem vám to,“ namítl Lindsay. Prohlížel si mrtvého. „Ještě se tu porozhlédnu,“ rozhodl.

„Pošlu robota. Brzo se tam objeví nenechavci.“

„Tak se s nimi seznámím,“ prohlásil Lindsay. „Mohli by se mi hodit.“

Po dalších schůdcích se vrátil na obytný panel. Bolely jej plíce, rozhodl se ale, že si dýchací masku nasazovat nebude. Reputace je důležitější než nebezpečí.

Minul pevnost Černých mediků a překročil další pruh oken. Mířil na sever, k chatrné, omšelé kupoli orbitální armády. Šlo o jediné obyvatelné místo na třetím panelu, který byl jinak celý vydán napospas mimořádně virulentní formě sněti. Kdysi to byla zemědělská oblast, a na půdě, jejíž úrodnost byla uměle navýšena, vyrostla po kotníky vysoká úroda plísně. Hospodářské budovy, postavené z pastelově barevné keramiky a plastu, byly sice vyrabovány, ale nebyly zničeny, a jejich silné anorganické stěny a prázdná okna jakoby toužily propadnout se do nedosažitelného stádia věčné hniloby.

Kupole samotářů byla postavena z plastových dveřních panelů, které osekali do patřičného tvaru a utěsnili.

Ležící těla byla ztuhlá, končetiny měla zkroucené v podivných úhlech, protože zemřeli, ještě než dopadli na zem, a plandající ruce a nohy se jim při nárazu trochu zohýbaly. Na té scéně bylo překvapivě málo děsivého. Masky bez tváří a utěsněné skafandry mrtvých fanatiků budily dojem chladnokrevné, rezervované efektivity. Mrtví ničím nepřipomínali lidské bytosti, snad jen vojenskými odznaky na ramenou. Napočítal jich osmnáct.

Průzory na tvářích mrtvých byly zamlžené zevnitř.

Zaslechl tiché vrčení letadla. Zakroužila nad ním dvojice ultralightů a klesala na přistání. Dorazili dva piráti ze vzducholodi.

Namířil na ně kameru. Vystoupili a vytáhli kreditní karty. Letadélka odlétla.

Přišourali se k němu, napůl skrčení jako lidé, kteří nejsou zvyklí na gravitaci. Všiml si, že jejich uniformy zdobí odshora dolů stříbrná kostra na krvavě rudém pozadí.

Vyšší pirát strčil nohou do nejbližší mrtvoly. „Viděl jste to?“ zeptal se anglicky.

„Zabila je letadla,“ odpověděl Lindsay. „Ohrožovali habitat.“

„Osmá orbitální armáda,“ zamumlal vyšší pirát, když si prohlédl nárameník mrtvého. Druhý pirát zahuhlal přes filtry masky: „Extrémisti. Antinacionalistický šmejdi.“

„Znali jste je?“

„Měli jsme s nimi něco do činění,“ odvětil první pirát. „Ale nevěděli jsme, že jsou tady.“ Povzdechl si. „Zatraceně. Myslíte, že jsou ještě nějací vevnitř?“

„Jen mrtví,“ odvětil Lindsay. „Letadla používají rentgenové lasery.“

„Vážně?“ podivil se první pirát. „Ten bych si chtěl sehnat.“

Lindsay zatočil levou rukou, gesto, které v argotu průzkumníků znamená, že jsou sledováni. Vyšší pirát rychle vzhlédl. Na stříbrné lebce, která mu pokrývala tvář, se zalesklo slunce.

Podíval se na Lindsaye, oči skryté za třpytivými očními důlky. „Občane, kde máš masku?“

„Tady.“ Lindsay se dotkl tváře.

„Vyjednavač, co? Hledáš práci, občane? Náš poslední diplomat právě tvrdě přistál. Jak si vedeš ve stavu beztíže?“

„Opatrně, pane prezidente,“ varoval druhý pirát. „Nezapomeňte na schvalovací slyšení.“

„Právní záležitosti nech na mně,“ odbyl jej prezident. „Představím nás. Já jsem prezident Hornické demokracie Fortuny a toto je má žena, předsedkyně sněmovny.“

„Lin Sai, zastupuji Intrasolární kabuki,“ odvětil Lindsay. „Jsem divadelní impresário.“

„To je jako diplomat?“

„Někdy ano, Excelence.“

Prezident přikývl.

„Nevěřte mu, pane prezidente,“ upozornila jej předsedkyně sněmovny.

„Zahraniční politiku vede výkonná složka moci, takže drž hubu,“ obořil se na ni prezident. „Poslechni, občane, byl to těžký den. Právě teď bysme měli být v Bance a dávat si tam masáž, možná i trochu píchat, ale místo toho na nás vyrukovali tihle extrémisti s tou jejich protivzdušnou prskavkou, preventivní úder, jasný? Ale teď je vzducholoď v háji a nemáme ani ten zasranej kámen.“

„To je pech,“ odtušil Lindsay.

Prezident se poškrábal na krku.

„V téhle branži se prostě nedá plánovat. Musíš se přizpůsobovat za pochodu.“ Zaváhal. „Každopádně odsud vypadneme. Vevnitř možná najdem kořist.“

Předsedkyně sněmovny vytáhla z pouzdra na svém rudém opasku, připomínajícím popruhovou tkaninu, příruční motorovou pilu a začala se prořezávat stěnou kupole astrohnid. Izolace mezi plastovými panely se bez problémů měnila v prach. „Když chceš přežít, musíš přicházet nečekaně,“ vysvětloval prezident. „Nikdy, za žádných okolností, nevstupuj do nepřátelský přechodový komory. Nevíš, co se v ní skrejvá.“ Pak promluvil do komunikátoru na zápěstí. Užil žargonu tajných operací; Lindsay slovům nerozuměl.

Piráti společně vykopli stěnu a vstoupili. Lindsay šel za nimi a rukou přidržoval kameru. Vrátili vyražený panel na místo, žena jej pak utěsnila hmotou z malého spreje.

Prezident si stáhl masku s lebkou a začichal. Měl kulatou pihovatou tvář s širokým, plochým nosem; měl také krátké prořídlé ryšavé vlasy a pokožka na hlavě se mu neobvykle leskla. Vstoupili do společné kuchyně Osmé orbitální armády: byla zařízená poduškami, nízkými stolky, mikrovlnnou troubou, skříňkou plnou vakuovaných bílkovin a půltuctem vysokých fermentačních jednotek, které hlasitě klokotaly. Na podlaze u dveří ležela mrtvá žena, jejíž tvář vypadala, jako by se spálila na slunci.

„Fajn,“ usoudil prezident. „Máme co jíst.“ Předsedkyně sněmovny si také stáhla masku; měla pohublou tvář s úzkýma, podezřívavýma očima. Na bradě a krku jí vyrazila bolestivě vypadající kožní vyrážka.

Piráti vpochodovali do další místnosti. Byla to kombinace noclehárny a velitelského centra, v jejímž středu stála baterie jetých, blikajících obrazovek.

Jedna z nich byla napojená na teleobjektiv: ukazovala skupinku devíti rudě oděných pirátů, kteří se pěšky blížili od severního svahu zaibatsu a proplétali se mezi rozvalinami.

„Přicházejí ostatní,“ prohlásila předsedkyně.

Prezident se rozhlédl. „Jde to. Zůstaneme tu. Aspoň budeme mít čistý vzduch.“