Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

Autorská poznámka

John Grisham

ČAS ODPOUŠTĚT

Kalibr

A TIME FOR MERCY

Copyright © 2020 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Ivan Ryčovský, 2022

ISBN 978-80-242-8446-0

Památce SONNYHO MEHTY,

předsedy představenstva skupiny Knopf,
šéfredaktora a nakladatele

1

Ten domek podobný hromádce neštěstí stál na venkově, asi deset kilometrů jižně od Clantonu, u staré okresní silnice mířící odnikud nikam. Ze silnice nebyl vidět a vedla k němu štěrková příjezdová cesta, která střídavě stoupala, klesala a klikatila se tak, že se v noci světlomety přijíždějícího auta odrážely v oknech průčelí i ve skle předních dveří, jako by chtěly varovat ty uvnitř. Odlehlost domu jen umocňovala pocit, že tu každou chvíli musí dojít k nějaké tragédii.

Bylo už dlouho po půlnoci a začínala neděle, když se světla konečně objevila. Zaplavila dům, vrhla zlověstné tiché stíny na stěny a pak zhasla, když auto na chvíli zmizelo pod obzorem, aby se nakonec vynořilo před domem. Lidé uvnitř měli už několik hodin spát, ale za těchto strašlivých nocí to nešlo. Josie se na pohovce v pokojíku zhluboka nadechla, odříkala rychlou modlitbu, obezřetně přistoupila k oknu a pozorovala auto. Pojede cikcak a trhaně jako obvykle, nebo je má řidič pod kontrolou? Je opilý jako takhle v noci pokaždé, nebo se dokázal držet zpátky? Josie si oblékla svůdný župánek, který měl upoutat jeho pozornost a snad i změnit jeho náladu ze vzteklé na romantickou. Neměla jej na sobě poprvé a byly doby, kdy se mu to líbilo.

Auto zastavilo vedle domu a ona ho sledovala, jak vystupuje. Potácel se a klopýtal a Josie se připravovala na to, co přijde. Šla do kuchyně, kde se svítilo, a čekala. U dveří, částečně schovaná v koutě, ležela hliníková baseballová pálka, která patřila jejímu synovi. Položila ji tam před hodinou pro případ, že by snad chtěl ublížit jejím dětem. Modlila se, aby měla odvahu ji použít, ale moc tomu nevěřila. Stuart padl zvenčí na kuchyňské dveře a zalomcoval klikou, jako by byly zamčené; nebyly. Nakonec je kopancem otevřel, až narazily do lednice.

Stuart byl odporný, neurvalý pijan. Jeho bledá irská pleť se pokaždé zbarvila do ruda, tváře měl fialové a oči se mu leskly žárem, který v něm zažehla whisky a který Josie vídala až příliš často. Ve čtyřiatřiceti letech byl prošedivělý, plešatěl a snažil se to zakrýt nevhodným účesem, takže mu po každém nočním tahu po hospodách kolem uší visely dlouhé prameny vlasů. V obličeji dnes neměl žádné šrámy ani modřiny, což bylo možná dobré a možná ne. Rád se v knajpách rval a po takové bouřlivé noci si obvykle olízal rány a šel rovnou spát. Pokud se nepopral, zpravidla se snažil vyvolat konflikt po návratu domů.

„Jak to, že jsi vzhůru, sakra?“ zavrčel, když se za sebou snažil zavřít dveře.

Josie odpověděla co nejklidněji: „Čekám na tebe, lásko. Jsi v pořádku?“

„Nepotřebuju, abys na mě čekala. Kolik je hodin, dvě ráno?“

Sladce se usmála, jako by bylo vše v nejlepším pořádku. Před týdnem se rozhodla, že si půjde lehnout a počká na něj v ložnici. Vrátil se domů pozdě, šel nahoru a vyhrožoval jejím dětem.

„Kolem druhé,“ řekla tiše. „Pojďme spát.“

„Proč máš na sobě tu věc? Vypadáš jako sprostá coura. Někoho jsi tu večer měla?“

V poslední době to bylo běžné obvinění. „Samozřejmě že ne,“ ujistila ho. „Jsem jen připravená jít na kutě.“

„Jsi děvka.“

„No tak, Stu. Chce se mi spát. Pojďme do postele.“

„Kdo je to?“ zavrčel a opřel se o dveře.

„Kdo je kdo? Nikdo takový není. Byla jsem tu celou noc s dětmi.“

„Jsi prolhaná mrcha, víš to?“

„Já ti nelžu, Stu. Pojďme si lehnout. Je pozdě.“

„Dneska jsem slyšel, že tu někdo před pár dny viděl auto Johna Alberta.“

„A kdo je John Albert?“

„A kdo je John Albert, ptá se ta kurvička? Však ty dobře víš, kdo je John Albert.“ Odstoupil od dveří, udělal pár kroků směrem k ní, nejistých kroků, a snažil se opřít o kuchyňskou desku. Napřáhl proti ženě ukazovák a zavrčel: „Jsi kurvička a motají se kolem tebe tvoji staří milenci. Varoval jsem tě.“

„Jsi můj jediný chlap, Stuarte, už jsem ti to říkala tisíckrát. Proč mi jednou nemůžeš věřit?“

„Protože jsi lhářka a já už jsem tě při lži nachytal. Vzpomeň si na tu kreditní kartu, ty mrcho!“

„No tak, Stu, to bylo loni a už jsme si to vysvětlili.“

Vrhl se k ní, levou rukou ji popadl za zápěstí a pravou ji tvrdě zasáhl do obličeje. Když ji otevřenou dlaní udeřil do čelisti, ozvalo se nepříjemně hlasité plesknutí masa o maso. Josie vykřikla bolestí a úlekem. Přitom si předtím slíbila, že nebude za žádnou cenu křičet, protože nahoře za zamčenými dveřmi ležely děti, poslouchaly a všechno slyšely.

„Nech toho, Stu!“ zaječela, chytila se za tvář a snažila se popadnout dech. „Už žádné bití! Řekla jsem ti, že odejdu, a přísahám, že to udělám!“

Zařičel smíchy a vyštěkl: „Vážně? A kam půjdeš, ty malá couro? Zpátky do přívěsu v lesích? Budeš zas bydlet v autě?“ Přitáhl si ji za zápěstí, zkroutil jí ho, sevřel jí krk tlustým předloktím a zavrčel jí do ucha: „Nemáš se kam vrátit, ty děvko, dokonce ani do té kolonie karavanů, kde ses narodila.“ Do ucha jí prskal teplé sliny a pach zatuchlé whisky a piva.

Zmítala sebou a snažila se vyprostit, ale on jí zvedl paži skoro až k rameni, jako by se jí vší silou snažil zlomit kost. Nedokázala se ovládnout a znovu vykřikla; litovala přitom své děti. „Zlomíš mi ruku, Stu! Prosím, přestaň!“

Spustil jí paži o pár centimetrů níž, ale o to pevněji ji stiskl. A zasyčel jí do ucha: „Kam se vrtneš? Tady máš střechu nad hlavou, žrádlo na stole, pokoj pro ty svoje dva parchanty – a ty mi chceš vyhrožovat, že odejdeš? To ti vážně věřím.“

Zatnula svaly, kroutila se a pokoušela se vyprostit, ale Stuart byl silný a náladový chlap. „Zlomíš mi ruku, Stu. Prosím, pusť mě!“

Místo toho s ní znovu silně smýkl a ona vykřikla. Vykopla za sebe bosou patou a zasáhla ho do holeně, pak se otočila a levý loket mu vrazila do žeber. Na vteřinu zůstal ohromený, ale nijak mu to neublížilo. Ale aspoň se mu dokázala vytrhnout a převrhla přitom kuchyňskou židli. Další hluk, který vyděsí děti.

Vrhl se na ni jako rozzuřený býk, chytil ji pod krkem, přitiskl ji ke zdi a zaryl jí nehty do hrdla. Josie nemohla křičet, nemohla polykat ani dýchat a šílený svit v jeho očích jí napovídal, že tohle je jejich poslední boj. Nadešla chvíle, kdy ji opravdu zabije. Pokusila se jej kopnout, ale netrefila se a on vmžiku vyslal tvrdý pravý hák, který ji zasáhl přímo do brady a omráčil ji. Zhroutila se na zem a dopadla s roztaženýma nohama na záda. Rozepnutý župánek jí odhalil ňadra. Stuart tam pár vteřin stál a obdivoval své dílo.

„Ta mrcha mě praštila první,“ zamumlal, přistoupil k lednici a našel v ní plechovku piva. Otevřel víčko, lokl si, hřbetem ruky si otřel ústa a čekal, jestli se Josie probere, nebo ji uspal na celou noc. Nehýbala se, a tak přistoupil blíž, aby se ujistil, že dýchá.

Celý život byl pouličním rváčem a znal základní pravidlo: udeř je do brady a budou nadobro v limbu.

V domě bylo ticho a klid, ale on věděl, že děti jsou nahoře, schovávají se a čekají.

***

Drew byl o dva roky starší než jeho sestra Kiera, ale stejně jako většina ostatních přirozených změn i puberta se v jeho životě dostavila pozdě. Na šestnáct let byl dost malý, a to ho trápilo, zvlášť když stál vedle sestry, která se zrovna potýkala s další choulostivou růstovou vlnou. Ti dva ještě nevěděli, že mají každý jiného otce a jejich fyzický vývoj nebude nikdy synchronizovaný. Avšak bez ohledu na principy dědičnosti byli v tu chvíli k sobě připoutáni stejně pevně jako kteříkoli dva sourozenci, zatímco s hrůzou poslouchali, jak jejich matka dostává další výprask.

Násilí se stupňovalo a týrání bylo stále častější. Prosili Josie, aby od něj odešla, a ona jim to slibovala, ale všichni tři věděli, že nemají kam jít. Ujišťovala je, že se to zlepší, že Stu je dobrý člověk, když zrovna nepije, a ona je odhodlaná jej milovat, aby ho z toho dostala.

Neměli kde složit hlavu. Jejich posledním „domovem“ byl starý karavan zaparkovaný na dvorku u vzdáleného příbuzného, který se styděl za to, že je má na svém pozemku. Všichni tři věděli, že se u Stuarta pokouší vydržet jen proto, že ten chlap vlastní skutečný dům, dům z cihel a s plechovou střechou. Hladem netrpěli, i když na něj měli ještě stále bolestné vzpomínky, a mohli chodit do školy. Škola pro ně byla skutečným azylem, protože Stu se k ní nikdy ani nepřiblížil. Ne že by se vše obešlo bez potíží – Drew příliš neprospíval, oba trpěli nedostatkem kamarádů, nosili staré oblečení a museli stát fronty na obědy vydávané zdarma, ale ve škole byli aspoň daleko od Stua a tím pádem v bezpečí.

I když byl střízlivý, což bylo naštěstí většinu času, byl to nepříjemný hajzl, který nesnášel pomyšlení, že musí obě děti živit. Sám žádné neměl, protože je nikdy nechtěl a také proto, že jeho dvě předchozí manželství se rozpadla nedlouho po svatbě. Byl to tyran, který pokládal svůj dům za svůj hrad. Děti v něm byly nevítanými hosty, pokud ne rovnou vetřelci, a proto musely dělat všechnu špinavou dřinu. Jelikož měl Stuart takto k dispozici pracovní síly zdarma, připravil jim nekonečný seznam domácích prací, z nichž většina měla maskovat skutečnost, že on sám je jen líný povaleč. Při sebemenším přestupku dětem nadával a vyhrožoval jim. Platil jen svoje jídlo a pivo a trval na tom, aby Josie ze své skromné výplaty financovala „jejich“ spotřebu.

Ale práce v domácnosti, jídlo a zastrašování nebyly nic ve srovnání s domácím násilím.

***

Josie sotva dýchala a nehýbala se. Stál nad ní, prohlížel si její prsa a jako vždycky litoval, že nejsou větší. Sakra, i Kiera měla větší prsa. Při té myšlence se usmál a rozhodl se, že se na ně koukne. Prošel malým tmavým pokojíkem a začal stoupat po schodech, přičemž dělal co největší hluk, aby děti vyděsil. V půli cesty nahoru zavolal vysokým, opileckým, téměř hravým tónem: „Kiero, hola, Kiero…“

Dívka se ve tmě zachvěla strachem a ještě pevněji stiskla Drewovu paži. Stu se belhal dál a jeho kroky těžce duněly na dřevěném schodišti.

„Kiero, hola, Kiero…“

Otevřel nezamčené dveře Drewova pokoje a zase je zabouchl. Pak stiskl kliku Kieřiných dveří, ale ty byly zamčené. „Haha, Kiero, já vím, že jsi uvnitř! Otevři.“ A vrazil do nich ramenem.

Seděli spolu na konci její úzké postele a civěli ke dveřím. Byly zapřené zrezivělou kovovou hřídelí, kterou Drew našel ve stodole a použil ji jako zarážku: oba se modlili, aby nepovolila. Jeden konec tyče byl zaklíněný do dveří, druhý do kovového rámu postele. Když Stu začal lomcovat klikou, Drew a Kiera se opřeli o hřídel, tak jak si to předtím vyzkoušeli, aby zesílili tlak. Nacvičili si to a byli si téměř jisti, že dveře vydrží. Naplánovali také protiútok pro případ, že by se rozletěly. Kiera měla popadnout starou tenisovou raketu a Drew vytáhnout z kapsy malou nádobku s pepřovým sprejem a stisknout ventilek. Sprej dětem kdysi koupila Josie, jen tak pro jistotu. Stu je nejspíš zase zmlátí, ale aspoň nekapitulují bez boje.

Dveře mohl vykopnout velmi snadno. Udělal to už před měsícem a pak rozpoutal peklo, když ho nové stály sto dolarů. Nejdřív trval na tom, že je má zaplatit Josie, pak chtěl peníze od dětí, ale nakonec přestal kafrat.

Kiera se strachem nemohla pohnout, tiše plakala, ale současně si říkala, že tohle není obvyklé. Dřív k ní chodil do ložnice, jen když nikdo jiný nebyl doma. Neexistovali žádní svědci a on jí vyhrožoval, že pokud o tom někdy někomu řekne, zabije ji. Matku už Stu umlčel. Měl v plánu ublížit i Drewovi a vyhrožovat mu?

„Kiero, hola, Kiero,“ prozpěvoval si Stu pitomě a znovu vrazil ramenem do dveří. Hlas měl teď o něco tišší, jako by snad postupně rezignoval.

Obě děti tlačily na kovovou hřídel a čekaly, kdy Stu vybuchne, ale on mlčel. Pak se vzdálil a jeho kroky na schodech slábly. Všude se rozhostilo ticho.

Ani matka nevydala hlásku, což byla katastrofa. Ležela dole buď mrtvá, nebo v bezvědomí, protože jinak by Stu po schodech nevylezl, leda za cenu ošklivé bitky. Kdyby ještě jednou ublížil dětem, Josie by mu ve spánku vyškrábala oči.

***

Vteřiny a minuty se vlekly. Kiera přestala plakat a obě děti seděly na kraji postele a čekaly na cokoli: na hluk, na něčí hlas, na bouchnutí dveří. Ale nic se neozvalo.

Konečně Drew zašeptal: „Musíme něco podniknout.“

Kiera zkameněla a nedokázala odpovědět.

„Půjdu se podívat na mámu,“ pokračoval „Ty zůstaň tady a zamkni dveře. Jasné?“

„Nechoď pryč.“

„Musím. Mámě se něco stalo, jinak by už byla tady nahoře. Určitě je zraněná. Nehni se odtud a nech dveře zamčené.“

Odsunul hřídel a tiše otevřel. Vyhlédl dolů na schody, ale neviděl nic než tmu a slabou záři světla z verandy. Kiera ho pozorovala a zavřela za ním. Udělal první krok dolů, v ruce svíral plechovku s pepřovým sprejem a přemýšlel, jak krásné by bylo chrstnout té svini do ksichtu oblak jedovaté látky, vypálit mu oči a možná ho dočista oslepit. Kráčel pomalu, krok za krokem, naprosto nehlučně. V pokojíku se zastavil a bez hnutí naslouchal. Ze Stuovy ložnice na konci krátké chodby se ozval vzdálený zvuk. Drew ještě chvíli čekal a doufal, že Stu možná uložil Josie do postele, když už ji předtím zfackoval. V kuchyni se svítilo. Nahlédl za dveře a uviděl její nehybná bosá chodidla a pak nohy. Vrhl se na kolena a odplazil se k ní pod stůl. Neurvale ji zatahal za ruku, aniž přitom promluvil. Jakýkoli zvuk by mohl přilákat Stua. Všiml si jejích obnažených ňader, ale byl příliš vyděšený, než aby se cítil trapně. Znovu s ní zatřásl a sykl: „Mami, mami, probuď se!“ Ale odpovědi se nedočkal. Levou stranu obličeje měla zarudlou a oteklou a byl si jistý, že nedýchá. Otřel si oči, couvl a odplazil se zpět na chodbu. Na jejím konci zely dokořán dveře Stuovy ložnice, lampa na stole tlumeně svítila, a když Drew zaostřil, uviděl pár vysokých bot visících z postele. Stuových nejmilejších bot z hadí kůže s úzkou špičkou. Drew vstal a rychle vstoupil do místnosti. Stuart Kofer se rozvaloval na posteli s rukama rozhozenýma nad hlavou a zcela oblečený. Už zase o sobě nevěděl. Zatímco jej Drew probodával pohledem plným nezkrotné nenávisti, ten chlap začal skutečně chrápat.

Drew vyběhl zpátky po schodech, a když sestra otevřela dveře, vykřikl: „Je mrtvá, Kiero, máma je mrtvá! Stu ji zabil. Leží na podlaze v kuchyni a nedýchá.“

Kiera ucouvla, vykřikla a vrhla se bratrovi do náruče. V slzách sestoupili po schodech do kuchyně, poklekli u matky a zvedli jí hlavu. Kiera plakala a šeptala: „Probuď se, mami! Prosím, probuď se!“

Drew uchopil Josie jemně za levé zápěstí a snažil se jí nahmatat pulz, i když si nebyl jistý, zda to dělá správně. Necítil nic.

„Musíme zavolat záchranku,“ řekl.

„Kde je on?“ zeptala se a rozhlédla se.

„V posteli, spí. Myslím, že se úplně odrovnal.“

„Budu držet mámu. Ty jdi volat.“

Drew odešel do pokojíku, rozsvítil světlo, zvedl telefon a vytočil číslo 911. Po mnoha zazvoněních se konečně ozvala dispečerka. „Tísňová linka. Jaký máte problém?“

„Stuart Kofer zabil moji matku. Je mrtvá.“

„Chlapče, jak se jmenuješ?“

„Drew Gamble. Moje matka je Josie. Je mrtvá.“

„A kde bydlíš?“

„V domě Stuarta Kofera na Bart Road. Bart Road 1414. Pošlete nám sem prosím někoho.“

„Pošlu, pošlu. Už jsou na cestě. Říkáš, že je mrtvá. Jak to víš?“

„Protože nedýchá. Protože ji Stuart zase zbil, jako vždycky.“

„Ten Stuart Kofer je pořád v domě?“

„Jo, je to jeho dům a my tu jen bydlíme. Zase přišel opilý a matku zmlátil. Zavraždil ji. Slyšeli jsme to.“

„Kde je teď?“

„V posteli. Zpitý do bezvědomí. Prosím, pospěšte si.“

„Zůstaň na lince, ano?“

„Ne. Jdu se podívat na mámu.“

Zavěsil a strhl z pohovky deku. Kiera měla matčinu tvář na klíně, jemně ji hladila po vlasech, vzlykala a stále opakovala: „No tak, mami, prosím, probuď se. Prosím, probuď se. Neopouštěj nás, mami.“ Drew přikryl matku dekou a posadil se jí k nohám. Zavřel oči, prsty si promnul nos a snažil se modlit. V domě byl klid, naprosté ticho; rušilo ho jen Kieřino fňukání a prosby směrované k matce. Minuty ubíhaly a Drew si přál, aby i on konečně přestal plakat a udělal něco, co by je ochránilo. Stuart tam vzadu možná spal, ale mohl se taky probudit, a jestli je přistihne tady dole, rozzuří se a zmlátí je.

Tak to chodilo pořád dokola: opil se, vztekal se, vyhrožoval, fackoval, odpadl, znovu přišel k sobě a celé si to zopakoval.

Vtom Stu zachrčel, vydal opilecký zvuk a Drew se polekal, že se probudí ze své opice. „Kiero, buď zticha!“ okřikl sestru, ale ona jej nevnímala. Byla v transu, stále matku hladila a po tvářích jí stékaly slzy.

Drew se pomalu vyplazil z kuchyně. Na chodbě se přikrčil a po špičkách se vrátil do ložnice: Stuart se mezitím ani nepohnul. Boty stále visely z postele, tlusté tělo se válelo na přikrývce. Ústa měl otevřená dokořán, že by mu do nich mohly létat mouchy. Drew na něj civěl s nenávistí, která ho téměř zbavovala rozumu. Ten surovec po měsících úsilí nakonec zabil jejich matku a příště určitě zabije i je. A nikdo ho kvůli tomu nebude popotahovat, protože Stuart měl konexe a znal se s důležitými lidmi, jak se často chlubil. Oni pro něj nebyli nic než bílá chátra, bezdomovci z přívěsu, kdežto Stuart měl vliv, protože vlastnil pozemek a nosil odznak.

Drew o krok ustoupil a ohlédl se do chodby; když viděl, že matka stále leží na podlaze, sestra jí podepírá hlavu a tiše bolestně sténá, zcela odtržená od okolního světa, přešel do rohu ložnice k malému stolku na Stuartově straně postele. Tady Stu uchovával pistoli, tlustý černý opasek, pouzdro a odznak ve tvaru hvězdy. Drew vytáhl zbraň z pouzdra a znovu si uvědomil, jak je těžká. Devítimilimetrový glock, jaký používali všichni zástupci šerifa. Bylo proti pravidlům, aby s ní manipuloval civilista. Stu se o nějaká hloupá pravidla nestaral, a tak jednoho dne, celkem nedávno, když byl zrovna střízlivý a měl vzácně dobrou náladu, vzal Drewa na pastvinu za domem, aby mu předvedl, jak se se zbraní zachází a jak se z ní střílí. Na rozdíl od Drewa vyrůstal Stu obklopený zbraněmi a z chlapce si pro jeho neznalost utahoval. Chlubil se, že svého prvního jelena střelil v osmi letech.

Drew tehdy vystřelil třikrát, žalostně minul lukostřelecký terč a zpětný ráz pistole i hluk výstřelu jej vyděsily. Stu se mu za jeho bázlivost vysmál a pak vypálil šest rychlých ran přímo do černého.

***

Drew držel zbraň v pravici a prohlížel si ji. Věděl, že je nabitá, protože Stu měl své zbraně vždycky připravené k střelbě. Ve skříni byla přihrádka nacpaná puškami a brokovnicemi a i ony byly všechny nabité.

V dálce sténala a vzlykala Kiera, před ním chrápal Stu, brzy sem vtrhne policie a nakonec udělají stejně málo jako předtím. Nic. Nic, co by Drewa a Kieru ochránilo, ani teď, když jejich matka ležela mrtvá v kuchyni na podlaze. Zavraždil ji Stuart Kofer, a ten bude lhát a policie mu uvěří. Bez matky budou Drew a jeho sestra čelit ještě temnější budoucnosti.

Vyšel z pokoje s glockem v ruce a pomalu došel do kuchyně, kde se mezitím nic nezměnilo. Zeptal se Kiery, jestli matka dýchá, ale neodpověděla mu a jen dál kvílela. Vydal se do pokojíku a vyhlédl z okna do tmy. Pokud kdy měl otce, nepoznal ho, a znovu se ptal sám sebe, kam se poděla hlava rodiny. Kde byl vůdce, moudrý muž, který by radil a chránil? On ani Kiera nikdy nepoznali jistotu dvou stabilních rodičů. Při pobytu v pěstounské péči potkali jiné otce, seznámili se s kurátory péče o mladistvé, kteří se jim snažili pomoci, ale nikdy nezažili laskavou náruč muže, jemuž by mohli důvěřovat.

Zodpovědnost zůstala na Drewovi, na tom starším z nich. Teď, když už neměli matku, mu nezbylo než se postavit na vlastní nohy a stát se mužem. On a nikdo jiný je musel ochránit před vleklou noční můrou.

Vyděsil ho nějaký hluk. Z ložnice se ozvalo zasténání, zachroptění nebo podobný zvuk, zaskřípala pružina a matrace zavrzala, jako by se Stu pohnul a znovu se probouzel.

Drew a Kiera už to nedokázali snášet. Nadešla ta chvíle, jejich jediná šance na přežití byla na dosah ruky a Drew musel jednat. Vrátil se do ložnice a zabodl zrak do Stua, který stále ležel na zádech a svět pro něj neexistoval, ale kupodivu měl teď jednu botu vyzutou; ležela na podlaze. Nezasloužil si žít. Drew pomalu zavřel dveře, jako by nechtěl, aby s tím měla Kiera cokoli společného. Jak těžké to bude? Drew sevřel pistoli oběma rukama. Zadržel dech a sklonil zbraň, až se ústí hlavně ocitlo dva centimetry od Stuova levého spánku.

Pak zavřel oči a stiskl spoušť.

2

Kiera ani nevzhlédla. Jen pohladila matku po vlasech a zeptala se: „Co jsi udělal?“

„Zabil jsem ho,“ odpověděl Drew věcně. Jeho hlas zněl bezvýrazně, nebyl v něm strach ani lítost. „Zastřelil jsem ho.“

Přikývla a už nic neřekla. Šel do pokojíku a znovu vyhlédl z předního okna. Kde jsou červené a modré majáky? Kde je zásahová jednotka? Zavoláte jim, nahlásíte, že vám bestie zabila mámu, a nikdo se neráčí objevit? Rozsvítil lampu a podíval se na hodiny. Dvě čtyřicet sedm. Navždy si bude pamatovat přesný okamžik, kdy zastřelil Stuarta Kofera. Ochablé ruce se mu třásly, v uších mu zvonilo, ale teď ve 2:47 vůbec nelitoval, že zabil muže, který mu umlátil matku. Vrátil se do ložnice a rozsvítil nástropní světlo. Pistole ležela vedle Stuovy hlavy, která měla v levém spánku ošklivý malý otvor. Stu se stále díval do stropu a teď už měl oči otevřené. Na prostěradle se v oblouku šířil pruh jasně rudé krve.

Drew se vrátil do kuchyně, kde se stále nic nezměnilo. Došel do pokojíku, rozsvítil další lampu, otevřel vstupní dveře a posadil se do Stuova křesla. Stu by dostal záchvat, kdyby přistihl někoho jiného, jak sedí na jeho trůnu. Křeslo smrdělo jako on – po cigaretovém kouři, zaschlém potu, staré kůži, whisky a pivu. Po několika minutách se křeslo Drewovi zhnusilo. Přitáhl si k oknu židličku a čekal, až se venku rozzáří majáky.

První auto je mělo modré; zběsile blikaly a vířily, a když překonaly poslední stoupání příjezdové cesty, přepadl Drewa strach a začalo se mu špatně dýchat. Jeli si pro něj. Odvezou ho v poutech na zadním sedadle hlídkového vozu šerifova pomocníka a on s tím nic nenadělá.

Druhým vozidlem byla sanitka s červenými majáky a třetím další policejní vůz. Jakmile se zjistilo, že oběti jsou dvě a ne jen jedna, přijela narychlo ještě jedna sanitka a po ní další strážci zákona.

Zdravotníci nahmatali u Josie pulz, rychle ji naložili na nosítka a odvezli do nemocnice. Drewa a Kieru izolovali šerifovi lidé v pokojíku a zakázali jim odcházet. Kam by taky šli? V domě svítila všechna světla a v každé místnosti byli policisté.

Šerif Ozzie Walls přijel sám. Před domem ho přivítal Moss Junior Tatum, jeho bezprostřední zástupce, a oznámil mu: „Vypadá to, že Kofer přišel domů pozdě, pohádali se, on jí dal pár facek a pak odpadl na posteli. Ten kluk vzal pistoli a střelil ho jednou ranou do hlavy. Okamžitá smrt.“

„Mluvil jsi s tím klukem?“

„Jo. Drew Gamble, šestnáct let, syn Koferovy přítelkyně. Moc toho nenamluvil. Myslím, že je v šoku. Jeho sestra se jmenuje Kiera, čtrnáct let; říkala, že tady žijou asi rok a Kofer je násilník, pořád bije jejich mámu.“

„Takže Kofer je mrtvej?“ zeptal se nevěřícně Ozzie.

„Stuart Kofer je mrtvý, šerife.“

Ozzie znechuceně a ohromeně zavrtěl hlavou a přešel ke vstupním dveřím, které byly dokořán. Uvnitř se zastavil a pohlédl na Drewa a Kieru, kteří seděli vedle sebe na pohovce, oba zírali do země a snažili se nevnímat okolní zmatek. Ozzie chtěl něco říct, ale nechal to plavat. Následoval Tatuma do ložnice, kde zatím nikdo na nic nesahal. Pistole ležela na prostěradle čtvrt metru od Koferovy hlavy a uprostřed postele bylo široké krvavé kolo. V místech, kde střela na druhé straně lebky vylétla, vyrazila kus kosti a rozstříkla krev i mozek po prostěradlech, polštářích, čelu postele i po stěně za ním.

Ozzie měl pod sebou čtrnáct policistů – pomocníků šerifa na plný úvazek. Teď už jen třináct. Dalších sedm na částečný úvazek, plus větší počet dobrovolníků, než mu bylo milé. Šerifem okresu Ford byl sedm let, od roku 1983, kdy si ho občané zvolili v historickém hlasování. Historickém proto, že byl v té době jediným černošským šerifem v Mississippi a vůbec prvním z převážně bělošského okresu. Za celých sedm let neztratil jediného muže. Při střelbě v soudní budově, za niž šel v roce 1985 před soud Carl Lee Hailey, sice přišel DeWayne Looney o nohu, ale u policie sloužil dál.

Tohle byl v celé své hrůze první případ. Stuart Kofer, jeden z jeho nejlepších a určitě nejneohroženějších lidí, tu ležel jako špalek a z jeho mrtvoly dál unikaly tělesné tekutiny.

Ozzie smekl klobouk, rychle se pomodlil a o krok ucouvl. Pak promluvil, aniž by spustil oči z Kofera: „Vražda strážce zákona. Zavolejte hochy od státní policie, ať to vyšetří. Na nic nesahejte.“ Pak pohlédl na Tatuma a zeptal se: „Mluvil jsi s těmi dětmi?“

„Mluvil.“

„Stejná písnička?“

„Ano, šerife. Ten kluk mluvit nebude. Jeho sestra tvrdí, že ho zastřelil. Myslel si, že jejich matka je mrtvá.“

Ozzie přikývl a zamyslel se nad situací. „Už těm dětem neklaďte žádné otázky, žádný další výslech. Všechno, co od této chvíle uděláme, budou rozpitvávat právníci. Děti odvezeme k nám, ale nikomu ani slovo. Vlastně víš co – nalož je do mého auta.“

„Pouta?“

„Jistě. Pro toho kluka. Mají tady někde v okolí rodinu?“

Pomocník šerifa Mick Swayze si odkašlal. „Myslím, že ne, Ozzie. Kofera jsem znal docela dobře, s tou holkou žil a tvrdil o ní, že má drsnou minulost. Jeden rozvod, možná dva. Nejsem si jistej, odkud je, ale říkal, že není odsud. Před pár týdny jsem sem přijel kvůli výtržnictví, ale trestní oznámení nakonec nepodala.“

„Dobře. Nějak to vyřešíme. Vezmu děti k nám. Mossi, ty pojedeš se mnou. Micku, ty zůstaň tady.“

Drew na vyzvání vstal a napřáhl ruce. Tatum mu je opatrně spoutal před tělem želízky a vyvedl ho z domu k šerifovu autu. Kiera je následovala a utírala si slzy. Na svahu blikalo snad tisíc světel, bylo to bláznivé. Rozneslo se, že tu přišel o život policista, a všichni strážci zákona v okrese, co právě nebyli ve službě, se přijeli podívat.

***

Ozzie se vyhnul ostatním hlídkovým autům i sanitkám a prokličkoval po příjezdové cestě na okresní silnici. Zapnul modré majáky a přidal plyn.

„Pane, můžeme navštívit matku?“ zeptal se Drew.

Ozzie se podíval na Tatuma a požádal jej: „Zapni si diktafon.“

Tatum vytáhl z kapsy malý kazetový magnetofon a zapnul jej.

„Takže,“ pokračoval Ozzie, „odteď nahráváme všechno, co kdo řekne. Hovoří šerif Ozzie Walls. Dnes je dvacátého pátého března devatenáct set devadesát, tři hodiny padesát jedna ráno, a já jedu do věznice okresu Ford se svým pomocníkem Mossem Juniorem Tatumem na předním sedadle. Na zadním sedadle máme… jak se jmenuješ celým jménem, synku?“

„Drew Allen Gamble.“

„Věk?“

„Šestnáct.“

„A tvoje jméno, slečno?“

„Kiera Gale Gambleová, čtrnáct let.“

„Ještě jméno vaší matky?“

„Josie Gambleová. Je jí dvaatřicet.“

„Fajn. Radím ti, abyste neříkali nic o tom, co se včera večer stalo. Počkej, až ti přidělí právníka. Rozumíš?“

„Ano, pane.“

„Ptal ses na svou matku, že?“

„Ano, pane. Žije?“

Ozzie pohlédl na Tatuma, který pokrčil rameny a do diktafonu prohlásil: „Pokud víme, je Josie Gambleová naživu. Z místa činu ji odvezla sanitka a pravděpodobně už je v nemocnici.“

„Můžeme se za ní jet podívat?“ zeptal se Drew.

„Ne, teď ne,“ odpověděl Ozzie.

Chvíli jeli mlčky a pak Ozzie poznamenal směrem k diktafonu: „Ty jsi byl na místě první, že?“

„Ano,“ přisvědčil Tatum.

„A zeptal ses těch dvou děcek, co se stalo?“

„Zeptal. Ten kluk, Drew, neřekl nic. Tak jsem se zeptal jeho sestry Kiery, jestli něco neví, a ona na to, že její bratr zastřelil Kofera. V tu chvíli jsem se přestal vyptávat. Bylo mi jasné, jak se to seběhlo.“

Rádio kvílelo: zdálo se, že i teď v noci je celý okres na nohou. Ozzie ztlumil hlasitost a sám se odmlčel. Držel nohu na plynu a velký hnědý ford se řítil po středové čáře okresní silnice. Všichni náhodní pobudové prchali na chodník.

Kofera přijal do služby před čtyřmi lety, poté co se Stuart vrátil do okresu Ford po předčasně ukončené kariéře u armády. Podařilo se mu ucházejícím způsobem vysvětlit, proč ho propustili do civilu: prý šlo jen o formality, nedorozumění a tak dále. Ozzie mu dal uniformu, přijal ho na šestiměsíční zkušební dobu a poslal ho na akademii v Jacksonu, kde Stuart exceloval. Ve službě si vedl bezvadně a stal se ihned legendou, když sám zneškodnil tři drogové dealery z Memphisu, kteří zabloudili ve venkovské oblasti okresu Ford.

Mimo službu to bylo něco jiného. Ozzie mu musel nejmíň dvakrát řádně umýt hlavu, když na něj přišlo hlášení, že se opil a dělal výtržnosti. Stuart se pokaždé se slzami v očích omluvil, slíbil, že se polepší, a přísahal věrnost Ozziemu i celému sboru. A dokázal být neuvěřitelně loajální.

S problémovými policisty neměl Ozzie trpělivost a pitomci u něj moc dlouho nevydrželi. Ale Kofer patřil k těm oblíbenějším z jeho mužů a rád se účastnil dobrovolných akcí ve školách a občanských sdruženích. Díky armádě poznal kus světa, takže mezi svými spíše venkovsky prostšími kolegy, z nichž většina sotva kdy vyjela za hranice státu, vypadal jako rarita. Na veřejnosti působil nejlepším dojmem coby družný policista, který měl vždy v zásobě úsměv a žert, pamatoval si každého jménem a s oblibou se procházel po Lowtownu, barevné čtvrti města, pěšky, beze zbraně a vždy se zásobou bonbónů pro děti.

V soukromém životě měl problémy, ale jeho parťáci – skuteční bratři v uniformě – se je snažili před Ozziem ututlat. Tatum a Swayze i většina ostatních kolegů věděli leccos o Stuartových temných stránkách, bylo však jednodušší si jich nevšímat a doufat v zázrak, totiž v to, že Stu nikomu vážně neublíží.

Ozzie se znovu podíval do zrcátka a ve tmě si prohlížel Drewa. Chlapec měl hlavu skloněnou, oči zavřené a ani nehlesl. Ozzie si ani při svém úžasu a naštvání nedokázal představit, že by tenhle klučina vraždil. Drobný, menší než jeho sestra, bledý, tichý, očividně na dně – člověk by si řekl, že má před sebou zakřiknuté dvanáctileté dítě.

***

Řítili se temnými ulicemi Clantonu a za chvíli prudce zabrzdili před vězením, dva bloky od náměstí. Před hlavním vchodem věznice stál jeden ze šerifových lidí s nějakým člověkem držícím fotoaparát.

„Sakra,“ zaklel Ozzie, „to je Dumas Lee, že jo?“

„Bohužel ano,“ přisvědčil Tatum. „Asi už se to rozkřiklo. Dneska má policejní vysílačku každej.“

„Zůstaňte všichni v autě.“ Ozzie vystoupil, zabouchl dveře, vyrazil přímo k reportérovi a už z dálky vrtěl hlavou. „Nic se nedovíte, Dumasi,“ řekl ostře. „V případu je zapletený nezletilý a vy nedostanete ani jméno, ani fotku. Padejte odsud.“

Dumas Lee byl jedním ze dvou reportérů deníku Ford County Times a Ozzieho dobře znal. „Můžete potvrdit, že došlo k vraždě policisty?“

„Nic nepotvrzuju. Máte deset vteřin na to, abyste odsud vypadl, než vám nasadím pouta a odtáhnu vás dovnitř. Pakujte se!“

Reportér se odplížil a brzy zmizel ve tmě. Ozzie ho pozoroval, pak s Tatumem vysadili obě děti a odvedli je dovnitř.

„Chcete je zúřadovat?“ zeptal se dozorce.

„Ne, to uděláme později. Teď je jenom dáme do cely pro mladistvé.“

S Tatumem v těsném závěsu prošli Drew a Kiera dvířky v bariéře z mříží a byli eskortováni úzkou chodbou k silným kovovým dveřím s úzkým průzorem. Dozorce jim otevřel a oni vstoupili do prázdné místnosti. Byly tam dvě patrové palandy a v rohu špinavá skříňka.

„Sundej mu pouta,“ nařídil Ozzie. Tatum je Drewovi sundal a ten si okamžitě začal třít zápěstí. „Několik hodin zůstaneš tady,“ oznámil mu Ozzie.

„Chci vidět svou matku,“ řekl Drew důrazněji, než by Ozzie čekal.

„Synku, nejsi v pozici, abys mohl něco požadovat. Zatkli jsme tě pro vraždu příslušníka policejního sboru.“

„Zabil mi mámu.“

„Tvoje matka naštěstí žije. Teď zajedu do nemocnice a zjistím, jak na tom je. Až se vrátím, řeknu ti, co jsem se dověděl. Víc pro tebe udělat nemůžu.“

„Proč jsem ve vězení já?“ zeptala se Kiera. „Nic jsem neudělala.“

„Já vím. Jsi ve vězení kvůli vlastní bezpečnosti a dlouho tu nezůstaneš. Jestli tě za pár hodin propustíme, kam půjdeš?“

Kiera se podívala na Drewa a bylo jasné, že ani jeden z nich nemá tušení.

„Máte někde v okolí nějaké příbuzné?“ naléhal Ozzie. „Tety, strýce, prarodiče? Prostě někoho?“

Oba zaváhali a pak pomalu zavrtěli hlavou: ne.

„Dobře. Ty jsi Kiera, že?“

„Ano, pane.“

„Kdybys teď měla někomu zavolat, aby pro tebe přijel, kdo by to byl?“

Sklopila hlavu a pohodila hlavou. „Našemu kazateli, bratru Charlesovi.“

„Jakému Charlesovi?“

„Charlesovi McGarrymu z Pine Grove.“

Ozzie si myslel, že zná všechny kazatele v okolí, ale možná některého přehlédl. Upřímně řečeno, v okrese se nacházely tři stovky kostelů. Většina z nich patřila malým sborům roztroušeným po venkově, které byly pověstné tím, že se hádaly, štěpily a opouštěly své pastýře. Bylo nemožné mít o nich přehled. Ozzie se podíval na Tatuma. „Tak toho neznám.“

„Já jo. Dobrej chlap.“

„Zavolej mu, vzbuď ho a řekni mu, ať sem přijede.“ Změřil si obě děti a dodal: „Necháme vás tady, kde jste v bezpečí. Přinesou vám svačinu a pití. Chovejte se tu jako doma. Já jedu do nemocnice.“ Nadechl se a podíval se na ně pokud možno bez soucitu. Jeho hlavní starostí teď byl mrtvý policista a tady seděl jeho vrah. Přesto vypadali oba tak ztracení a zbědovaní, že bylo těžké prahnout po pomstě.

Kiera k Ozziemu pozvedla vlhké oči a zeptala se: „Pane, je opravdu mrtvý?“

„Opravdu je.“

„Je mi to líto, ale matku hodně bil a šel i po nás.“

Ozzie zvedl obě ruce a řekl: „Nebudeme to teď řešit. Zavoláme sem právníka, aby si s vámi promluvil, děcka, a vy mu můžete říct, co chcete. Zatím o tom ale mlčte.“

„Ano, pane.“

Ozzie a Tatum vyšli z cely a zabouchli za sebou dveře. Vězeňský dozorce u vchodu položil telefon a oznámil jim: „Šerife, volal Earl Kofer – prý se právě dozvěděl, že zabili jeho syna Stuarta. Vážně ho to vzalo. Tvrdil jsem, že o ničem nevím, ale musíte mu zavolat.“

Ozzie tiše zaklel a zamumlal: „Právě se na to chystám. Ale teď musím do nemocnice. Ty to zvládneš, ne?“

„Ne,“ ujistil jej Tatum.

„Ale jasně že zvládneš. Poskytni mu pár informací a pověz mu, že mu pak zavolám já.“

„Nemáš zač.“

„Jasně.“ Ozzie vyrazil hlavním vchodem ven a odjel.

***

Bylo skoro pět hodin ráno, když Ozzie vjel na prázdné parkoviště u nemocnice. Zaparkoval poblíž pohotovosti, pospíchal dovnitř a málem vrazil do Dumase Leeho, který šel krok před ním.

„Bez komentáře, Dumasi, a už mě serete.“

„Je to moje práce, šerife. Jen hledám pravdu.“

„Já pravdu neznám.“

„Je ta žena mrtvá?“

„Nejsem doktor. A teď mě nechte na pokoji.“

Ozzie stiskl tlačítko výtahu a zanechal reportéra v hale. Ve druhém patře už čekali dva šerifovi pomocníci, kteří svého šéfa doprovodili ke stolu, kde na ně čekal mladý lékař. Ozzie se ujal představování a všichni přikývli, aniž by si podali ruce. „Co nám povíte?“ zeptal se šerif lékaře.

Doktor ani nenahlédl do karty „Je v bezvědomí, ale ve stabilizovaném stavu. Má roztříštěnou levou čelist a brzy musí podstoupit operaci, aby ji dali zase do pořádku, ale není to urgentní. Vypadá to, že jednoduše dostala ránu do čelisti nebo do brady, a ta ji omráčila.“

„Nějaká další zranění?“

„Dohromady ne, možná nějaké modřiny na zápěstí a na krku – nic, co by vyžadovalo ošetření.“

Ozzie se zhluboka nadechl a poděkoval bohu za to, že nedošlo hned ke dvěma vraždám najednou. „Takže se z toho dostane?“

„Má zdravý organismus. V tuto chvíli máme všechny důvody předpokládat, že bude zase v pořádku.“

„Kdy by se mohla probudit?“

„Těžko předvídat, ale tipoval bych to tak do osmačtyřiceti hodin.“

„Dobře. Podívejte, jsem si jistý, že povedete řádnou dokumentaci a tak, ale pamatujte si, že všechno, co s touhle pacientkou podniknete, se bude pravděpodobně jednou probírat u soudu. Myslete na to. Určitě pořiďte co nejvíc rentgenových snímků a barevných fotek.“

„Ano, šerife.“

„Nechám tady jednoho policistu, aby na všechno dohlížel.“

Ozzie odkráčel, vrátil se k výtahu a opustil nemocnici. Cestou zpět k věznici popadl vysílačku a zavolal Tatumovi. Rozhovor s Earlem Koferem byl právě tak příšerný, jak se dalo očekávat.

„Měl bys mu zavolat, Ozzie. Říkal, že se tam jede osobně podívat.“

„Dobře.“ Ozzie ukončil hovor, právě když zastavoval před vězením. V ruce držel telefon, díval se na něj a jako vždy v takových hrozných chvílích vzpomínal na jiné noční a ranní telefonáty rodinám: příšerné telefonáty, jež mnohým lidem dramaticky změnily nebo dokonce zničily život; telefonáty, jež nenáviděl, ale které patřily k jeho práci. Mladý otec rodiny nalezený s ustřeleným obličejem a dopisem na rozloučenou vedle sebe. Dva opilí nezletilci vyhození z jedoucího auta. Dementní dědeček, kterého nakonec našli ležet v příkopu. Byla to nejnenáviděnější součást jeho života.

Earl Kofer se choval hystericky a chtěl vědět, kdo zabil jeho „kluka“. Ozzie byl trpělivý, vysvětlil mu, že v tuto chvíli nemůže mluvit o podrobnostech, ale je ochoten se s rodinou setkat, což byla další hrozná vyhlídka, jíž se nedalo vyhnout. Ne, ať Earl ke Stuartovi domů nejezdí, nepustili by ho tam. Pomocníci šerifa tam čekají na experty z kriminalistické laboratoře státní policie, jejichž vyšetřování potrvá celé hodiny. Ozzie navrhl, aby se rodina sešla u Earla doma, a on se tam během dopoledne zastaví. Pak se mu konečně podařilo zavěsit, zatímco Stuartův otec stále naříkal do telefonu.

Uvnitř věznice se šerif zeptal Tatuma, jestli už byl informován pomocník šerifa Marshall Prather. Tatum odpověděl, že ano a už je na cestě sem. Prather byl veterán sboru a se Stuartem Koferem byli blízkými přáteli už od doby, kdy spolu chodili do základní školy v Clantonu. Přijel v džínách a mikině a byl značně vyvedený z míry. Následoval Ozzieho do jeho kanceláře, kde se svezli do křesel, a Tatum zavřel dveře. Ozzie odříkal dosud známá fakta a drsňák Prather nedokázal skrýt emoce. Zatnul zuby a zakryl si oči, ale očividně trpěl.

Po dlouhé a bolestné odmlce se mu konečně podařilo promluvit. „Chodili jsme spolu do školy od třetí třídy.“ Hlas se mu zlomil a on sklopil hlavu. Ozzie se podíval na Tatuma, ale ten odvrátil pohled.

Po další dlouhé odmlce Ozzie pokračoval: „Co víš o té ženské, o Josie Gambleové?“

Prather ztěžka polkl a zavrtěl hlavou, jako by tím ze sebe mohl setřást všechnu tíhu. „Párkrát jsem ji potkal, ale v podstatě ji neznám. Stu se s ní dal dohromady asi před rokem. Nastěhovala se k němu i s dětmi. Vypadala docela mile, ale už měla leccos za sebou. Docela drsnej život.“

„Jak to myslíš?“

„Něco si odseděla. Myslím, že za drogy. Má pestrou minulost. Stu se s ní seznámil v baru, žádné překvapení, a padli si do oka. Moc se mu nelíbilo, že by se u něj měli motat její dva haranti, ale přemluvila ho. Když se na to dívám zpětně, potřebovala někde bydlet a on měl v baráku pár volných ložnic.“

„Čím ho tak přitahovala?“

„Ale běž, Ozzie. Nevypadá vůbec špatně, je fakt moc hezká, v upnutých džínách je to celkem kus. Přece jsi Stua znal: věčně se honil za ženskýma, ale neuměl s nima vycházet.“

„A to pití?“

Prather si sundal starou čepici a podrbal se ve vlasech.

Ozzie se předklonil a zamračil se. „Kladu otázky, Marshalle, a chci slyšet odpovědi. Teď není vhodná doba na to, abys kryl kolegu, uhýbal pohledem a dělal hloupého. Chci slyšet pravdu.“

„Moc toho nevím, Ozzie, přísahám. Sám už tři roky nepiju, takže nevysedávám po hospodách. Jo, Stu to s pitím přeháněl a myslím, že se to zhoršovalo. Mluvil jsem s ním o tom, dvakrát. Tvrdil, že má všechno pod kontrolou, jako všichni opilci. Mám bratrance, který do hospod chodit nepřestal, a ten mi prozradil, že Stu má pověst rváče, což se mi vůbec nelíbilo. Taky povídal, že Stu hodně karbaní u Hueyho, dole u jezera.“

„Nenapadlo tě, že bych o tom měl vědět?“

„No tak, Ozzie, dělal jsem si o něj starosti. Proto jsem měl se Stuem řeč. A chtěl jsem si s ním promluvit znovu, přísahám.“

„Nech si svoje přísahy. Měli jsme tu pomocníka šerifa, co chlastal, rval se a karbanil s místní spodinou, k tomu jen tak mimochodem doma mlátil přítelkyni, a tebe nenapadlo, že bych o tom měl vědět, jo?“

„Myslel jsem, že to všechno víš.“

„Vážně jsme si to mysleli,“ vložil se do toho Tatum.

„Cože?“ vyštěkl Ozzie. „O domácím násilí jsem nikdy neslyšel ani slovo.“

„Před měsícem jsme dostali hlášení. Jednou pozdě v noci zavolala tísňovou linku a oznámila, že Stu pěkně řádí. Poslali jsme tam auto s Pirtlem a McCarverem a ti to urovnali. Ta ženská zjevně dostala pár facek, ale trestní oznámení podat odmítla.“

Ozzie byl vzteky bez sebe. „Vůbec se to ke mně nedoneslo a ty papíry jsem taky neviděl. Co se s nimi stalo?“

Tatum střelil pohledem po Pratherovi, ale ten se na něj nepodíval. Tatum pokrčil rameny, jako by o ničem nevěděl. „K zatčení nedošlo, jen k oznámení incidentu. Asi to někdo někam založil. Já nevím, Ozzie, já s tím případem neměl nic společného.“

„Jsem si jistý, že na něm nedělal nikdo. Kdybych hledal jako divý a přitlačil ke zdi všechny chlapy z oddělení, určitě bych nenašel nikoho, kdo by s tím případem měl něco do činění.“

Prather se na něj zadíval a zeptal se: „Takže ty viníš Stua z toho, že se nechal zastřelit? Je to tak, Ozzie? Obviňuješ oběť?“

Ozzie se svezl hloub do křesla a zavřel oči.

***

Drew se choulil na dolním lůžku stočený do klubíčka a s hlavou na starém polštáři odpočíval pod tenkou dekou. Přitom tupě civěl na tmavou zeď. Už několik hodin nepromluvil. Kiera seděla v nohou postele, jednou rukou se pod dekou dotýkala jeho chodidel a kolem prstů té druhé si ovíjela dlouhé vlasy. Oba čekali, co se bude dít dál. Čas od času se na chodbě ozvaly hlasy, ale pokaždé odezněly a utichly.

První hodinu se s Drewem bavili o samozřejmých věcech – o matčině stavu, o ohromující novině, že není mrtvá, a o střelbě na Stua. Skutečnost, že už nežije, byla pro oba úlevou; pociťovali strach, ale ne výčitky svědomí. Stu si matku pletl s boxovacím pytlem, ale fackoval a pohlavkoval i obě děti a taky jim opakovaně vyhrožoval. Tahle noční můra tedy skončila. Už nikdy neuslyší ty odporné zvuky, když ten opilý grázl mlátil jejich mámu.

Samotná vězeňská cela je netrápila. Podobné primitivní a nehygienické podmínky by mohly vyděsit úplného nováčka, ale oni už zažili horší věci. Drew kdysi strávil čtyři měsíce v lapáku pro mladistvé v jiném státě. A zrovna loni zavřeli Kieru na dva dny do zařízení, které se vydávalo za ochrannou vazbu. Vězení se dalo přežít.

Nad malou rodinou, která byla stále na cestách, se vznášel jediný otazník: kam se teď podějí. Jen co se znovu sejdou s matkou, budou moci naplánovat co dál. Už dříve poznali pár Stuových příbuzných a vždy se u nich cítili jako nevítaní hosté. Stu se rád chlubil, že na domě „neváznou dluhy“, protože mu ho v závěti odkázal dědeček. Dům rozhodně neoplýval krásou. Byl špinavý, potřeboval řadu oprav, a kdykoli se Josie snažila o úklid, setkala se s odporem. Shodli se na tom, že Stuův dům jim chybět nebude.

V průběhu druhé hodiny spekulovali o tom, jak velké potíže by Drewovi mohly hrozit. Pro ně to byla prostá otázka sebeobrany, přežití a odplaty. Drewovi se pomalu začaly vybavovat detaily střelby, krok za krokem, aspoň pokud si na ně dokázal vzpomenout. Všechno se seběhlo příliš rychle a vnímal to rozmazaně. Ležící Stu, rudý v obličeji, s ústy dokořán a chrápající ostošest, jako by si zasloužil řádný odpočinek po perném dni. Stu páchnoucí po alkoholu. Násilnický Stu, který se mohl kdykoli probudit a jen tak z hecu děti profackovat.

Ostrý zápach spáleného střelného prachu. Proud krve a mozkové hmoty stříkající na polštáře a zeď. Drewův šok, když viděl, jak Stu po výstřelu vytřeštil oči.

Ale s přibývajícími hodinami se Drew uklidnil. Přitáhl si přikrývku k bradě a prohlásil, že už ho mluvení unavuje. Kiera sledovala, jak se pomalu stahuje do sebe a nepřítomně zírá do zdi.

3

Věznice byla plná šerifových mužů mimo službu, clantonských policistů i nejrůznějších zaměstnanců, z nichž někteří měli něco do činění s kanceláří šerifa a jiní ne. Kouřili cigarety, popíjeli kávu, jedli okoralé pečivo a polohlasem si povídali o zemřelém kolegovi i o nebezpečích, jimž jsou při práci vystaveni. Ozzie seděl u sebe v kanceláři na telefonu a měl plné ruce práce: volal se státní policií a kriminalistickou laboratoří a vyhýbal se telefonátům od novinářů, přátel i úplně cizích lidí. Když dorazil reverend Charles McGarry, doprovodili ho do velké pracovny, kde si s Ozziem potřásl rukou a posadil se. Ozzie mu sdělil podrobnosti a vysvětlil mu, že Kiera požádala o schůzku s kazatelem z jejich kostela. Jinak prý v okolí nikdo z příbuzných nežije a děti nemají kam jít. Dívka teď sdílela celu s bratrem, ale Ozzie nepředpokládal, že by bylo vzneseno obvinění i proti ní. V budově měli ještě dvě další cely pro mladistvé, ale ty byly obsazené, a ona ve vězení opravdu nemusela zůstat. Kazateli bylo teprve šestadvacet let a snažil se ze všech sil vést venkovský kostel, který Ozzie jednou navštívil během volební kampaně, ale tehdy jej vedl jiný pastor. Byl to příjemný mladý muž, jehož poslední události očividně zdrtily. Náboženská obec Biblického sboru Dobrého pastýře jej angažovala teprve před rokem a dvěma měsíci a bylo to jeho první místo po absolvování semináře. Vzal si od Tatuma šálek kávy a pověděl jim to málo, co věděl o minulosti rodiny Gambleových. Josie a děti poznal asi před půl rokem, když se jeden člen církevního sboru McGarrymu zmínil, že by možná potřebovali pomoc. Vydal se ve všední den večer k nim domů a Stuart Kofer se k němu choval hrubě. Když odcházel, pozval Josie na nedělní bohoslužbu. Několikrát se jí s dětmi zúčastnila, ale dala kazateli najevo, že Kofer jejich chození do kostela neschvaluje. Aniž by o tom Stu věděl, McGarry jí při dvou příležitostech poradil a byl zděšen tím, co má za sebou. Obě děti byly nemanželské a měla je jako mladistvá, odseděla si trest za držení drog a přiznala se ke spoustě ošklivých věcí, které, jak slibovala, už patřily minulosti. Zatímco seděla ve vězení, děti byly buď v pěstounské péči, nebo v dětském domově.

„Můžete tu dívku vzít někam do bezpečí?“ zeptal se Ozzie.

„Jistě. Zatím může bydlet u nás.“

„U vás doma?“

„Ano, mám ženu a batole a čekáme druhé dítě. Bydlíme na faře vedle kostela. Je malá, ale místo se tam najde.“

„Dobře, vezměte si ji k sobě, ale nesmí se nikam vzdalovat. Náš vyšetřovatel s ní bude chtít mluvit.“

„To není problém. Co hrozí Drewovi?“

„Úplně všechno. V dohledné době se z vězení nedostane, za to vám ručím. Zůstane v cele pro mladistvé a jsem si jistý, že mu soud během pár dnů přidělí právníka. Do té doby s ním nebudeme mluvit. Případ vypadá prostě. Přiznal se sestře, že zastřelil Kofera. Žádní další podezřelí tu nejsou. Má velký problém, reverende, moc velký problém.“

„Dobře, šerife. Děkuji vám za vstřícnost.“

„To nestojí za řeč.“

„A je mi líto vaší ztráty. Je těžké tomu uvěřit.“

„To ano. Půjdeme za nimi do cely a vyzvedneme tu dívku.“

McGarry následoval Ozzieho a Tatuma přeplněnou recepcí, která náhle ztichla. Kazatel si vysloužil několik nevlídných pohledů, jako by se už přidal k týmu protivníka. Byl tady, aby pomohl rodině vraha. V místě a v situaci, jež mu byly cizí, mu význam těch zlých pohledů vůbec nedošel.

Dozorce otevřel dveře cely a oni vstoupili dovnitř. Kiera zaváhala, jako by si nebyla jistá, ale pak vstala a rozběhla se k McGarrymu. Byla to první důvěryhodná tvář, kterou po dlouhých hodinách spatřila. Pevně ji objal, pohladil ji po hlavě a zašeptal, že ji přijel vyzvednout a že matka bude v pořádku. Pevně se ho držela a vzlykala. Objetí se protáhlo a Ozzie střelil pohledem po Mossovi Juniorovi.

Musíme s tím pohnout.

Drew se téměř ztrácel pod dekou v přítmí spodního lůžka a od chvíle, kdy vešli, se ani nepohnul. McGarrymu se konečně podařilo Kieru jemně odtáhnout aspoň o pár centimetrů. Snažil se jí prsty setřít slzy, ale ty se jí dál kutálely po tvářích.

„Odvezu tě k sobě domů,“ zopakoval McGarry a ona se pokusila o úsměv. Zabloudil očima k Drewovi na dolním lůžku, ale moc toho z něj nespatřil. Podíval se na Ozzieho a zeptal se: „Můžu mu něco říct?“

Ozzie energicky zavrtěl hlavou a odpověděl záporně. „Pojďme odtud.“

McGarry vzal Kieru za paži a vyvedl ji z cely na chodbu. Nepokoušela se Drewa oslovit, a když se dveře zavřely, zůstal chlapec sám ve svém temném světě. Ozzie oba odvedl bočním východem na parkoviště. Když nastupovali do McGarryho auta, objevil se pomocník šerifa Swayze a něco Ozziemu pošeptal.

Ozzie jej vyslechl, přikývl a řekl: „Fajn.“ Pak přistoupil k McGarryho okénku a oznámil mu: „Právě volali z nemocnice. Josie Gambleová se probrala a ptá se na své děti. Jedu tam a vy můžete jet se mnou a počkat tam na mě.“

***

Když se Ozzie rozjížděl, znovu si pomyslel, že jak se ten ponurý případ vyvíjí, dopadne to nakonec tak, že stráví celý den běháním z místa na místo. Když bez zastavení projel stopku, Tatum se ho zeptal: „Nechceš, abych řídil?“

„Jsem vrchní šerif a tohle nesnese odklad. Kdo mě může popotahovat?“

„Já ne. Poslyš, když jsi mluvil s tím kazatelem, volal mi Looney z místa činu. Objevil se tam Earl Kofer, vyváděl jako nepříčetný a že prý chce vidět svého kluka. Looney a Pirtle to tam zajistili, ale Earl se chtěl mermomocí dostat dovnitř. Měl s sebou dva synovce, mladíky, co si hráli na drsňáky, a před domem udělali velkou scénu. Zhruba v tu chvíli se tam objevili státní policisté s dodávkou z kriminalistické laboratoře a podařilo se jim Earla přesvědčit, že celý dům je místem šetření trestného činu a vstoupit dovnitř by bylo protizákonné. Earl tedy zaparkoval pick-up před domem a jen tam tak s oběma synovci seděl. Looney ho požádal, aby odjel, ale on řekl, že dům je jeho majetek. Přesněji řečeno rodinný majetek. Myslím, že tam pořád ještě stojí.“

„Fajn. Zhruba za hodinu za Earlem jedu a mám se setkat s celou jejich rodinou. Chceš jet se mnou?“

„Ani za prase!“

„Stejně pojedeš, to je rozkaz. Potřebuju, aby mi záda kryli dva bílí chlápci, a budeš to ty a Looney.“

„Koferovi tě posledně volili?“

„Všichni mě volili, Mossi, copak to nevíš? Když vyhraješ místní volby, každý ti pak bude tvrdit, že pro tebe hlasoval nejen on, ale i jeho babička. Dostal jsem sedmdesát procent hlasů, takže si nestěžuju, ale ještě jsem nepotkal jediného člověka v celém okrese, který by řekl, že pro mě nehlasoval. Jsou na to hrdí a nemůžou se dočkat, až mě budou moct zvolit znovu.“

„Myslel jsem, že to bylo jen šedesát osm procent.“

„Bylo by to sedmdesát, kdyby se lenoši z tý vaší prdele uráčili přijít k volbám.“

„Lenoši? Moje příbuzenstvo náhodou volí jako o život, Ozzie. Jsou to neúnavní a vytrvalí voliči. Volí brzy ráno, často, celý den, pozdě večer, volí za nepřítomné osoby, hážou do urny pravé hlasovací lístky po jednom i po pěti a taky falešné hlasovací lístky. Volí za mrtvé, za blázny, nezletilé i za odsouzené delikventy bez volebního práva. Ty si to nepamatuješ, je to asi dvacet let zpátky, ale mého strýce Felixe tehdy zavřeli, protože hlasoval za nebožtíky. Při jediných volbách takhle vykradl dva hřbitovy. Stejně to nestačilo, a když protikandidát vyhrál o šest hlasů, vznesl na strýce žalobu.“

„Tvůj strýc šel do vězení?“

„Neřekl jsem, že do vězení. Jenom ho zavřeli. Odseděl si asi tři měsíce a prý to nebylo tak hrozné. Vyšel ven jako hrdina, ale už nikdy nesměl k volbám. Tak se naučil, jak hlasovat pod cizí identitou. Potřebuješ pomoc mých příbuzných, Ozzie! My víme, jak zfalšovat volby.“

Ozzie znovu zaparkoval před akutním příjmem a vpadli dovnitř. Ve druhém patře ho titíž dva strážci pořádku doprovodili chodbou k témuž mladému lékaři, jenž právě hovořil se zdravotní sestrou. Hlášení bylo rychlé. Josie Gambleová byla při vědomí, i když pod sedativy kvůli silným bolestem v roztříštěné čelisti. Životní funkce měla v normě. Nesdělili jí, že je Stuart Kofer po smrti a její syn Drew ve vězení. Když se ptala na děti, lékař ji ujistil, že jim nic nehrozí.

Ozzie se zhluboka nadechl, podíval se na Tatuma, který mu četl myšlenky, a už vrtěl hlavou a tiše hlesl: „Tohle je na tobě, šéfe.“

„Zvládne ty špatné zprávy?“ zeptal se Ozzie doktora.

Doktor se usmál, pokrčil rameny a řekl: „Teď nebo později – na tom v podstatě nezáleží.“

„Pojďme,“ zavelel Ozzie.

„Počkám tady,“ navrhl Tatum.

„Ne, nepočkáš. Jdeš se mnou.“

***

Když Ozzie s Tatumem čtvrt hodiny nato odcházeli z nemocnice, všimli si v čekárně pohotovosti pastora McGarryho a Kiery. Ozzie k nim přistoupil a tiše jim sdělil, že právě mluvil s Josie, že je čilá a těší se na Kieru. Koferova smrt a Drewovo zatčení ji rozrušily a vylekaly a velmi ráda by viděla dceru.

Ještě jednou poděkoval duchovnímu za pomoc a slíbil, že mu zavolá později.

U auta Ozzie řekl: „Řiď ty,“ a přešel ke dveřím spolujezdce.

„S radostí. Kam jedeme?“

„Už několik hodin jsem neviděl zakrvácenou mrtvolu, tak se pojedeme mrknout na Stuarta, ať odpočívá v pokoji.“

„Nemyslím, že se mezitím někam přesunul.“

„A taky si potřebuju promluvit s chlapci od státní policie.“

„Tak jasný případ přece nemůžou podělat.“

„Jsou to borci.“

„Když to říkáš…“ Tatum zabouchl dveře a nastartoval. Když vyjeli z města, Ozzie prohodil: „Je půl deváté a já jsem vzhůru od tří.“

„Já to mám stejné – hlavně to, že je půl deváté.“

„A já jsem ještě nesnídal.“

„Umírám hlady.“

„Kde můžou mít v tuhle báječnou hodinu v den Páně otevřeno?“

„Huey nejspíš právě zavírá a snídaně stejně nepodává. Co takhle Piliňák?“

„Piliňák?“

„Jo. Pokud vím, je to jediné místo, které v neděli takhle brzo funguje, aspoň v téhle části okresu.“

„Určitě mě tam uvítají, protože tam pro mě mají zvláštní dveře. Je na nich nápis: Negři, vstupujte tudy.“

„Slyšel jsem, že už to sundali. Byl jsi někdy uvnitř?“

„Ne, náměstku Tatume, nikdy jsem nebyl uvnitř venkovského koloniálu a hospody Piliňák. Když jsem tady vyrůstal, ještě se tam scházel Klan a jeho schůzky nebyly vůbec tajné. Možná píšeme rok 1990, ale lidi, co nakupujou a obědvají v Piliňáku, nejsou ti, se kterými bych se chtěl stýkat, stejně jako s těmi, kteří v zimě sedí u starých železných kamen a vyprávějí si vtipy o negrech, nebo s těmi, co žvýkají tabák na verandě, plivou na štěrk a přitom si něco vyřezávají nebo hrajou dámu.“

„Dělají tam skvělý borůvkový palačinky.“

„Do těch mých by mi nejspíš nasypali jed.“

„Kdepak. Objednáme si oba to samý, a až nám donesou talíře, vyměníme si je. Jestli zachrčím a zdechnu, můžeme mít s Koferem společnej pohřeb. Sakra, představ si ten průvod na náměstí!“

„Děkuji, nechci.“

„Ozzie, zvolili tě šerifem okresu Ford, dvakrát a vždycky drtivě. Jsi tady šéf a já nevěřím, že se stydíš vejít do podniku a poručit si snídani. Jestli se bojíš, slibuju, že tě ochráním.“

„Tak to není.“

„Můžu se zeptat? Kolika podnikům vlastněným bělochy ses vyhnul od té doby, co jsi před sedmi lety poprvé kandidoval na šerifa?“

„Je pravda, že jsem ještě nebyl ve všech bělošských kostelech.“

„To proto, že není v lidských silách je všechny navštívit. Musí jich být tisíc a pořád se staví další. Ale já jsem říkal podniků, ne kostelů.“

Zatímco se kolem nich míhaly malé farmy a borové lesy, Ozzie se nad otázkou zamyslel. Nakonec odpověděl: „Napadá mě jenom jeden.“

„Tak tam pojeďme.“

„Pořád jim nad vchodem vlaje konfederační vlajka?“

„Asi jo.“

„Komu to tam teď patří?“

„To nevím. Už jsem tam pár roků nebyl.“

Přejeli potok a odbočili na jinou okresku. Tatum teď jel středem silnice a vytáčel motor do vysokých obrátek. Provoz tu byl slabý i v pracovní dny a v neděli ráno tu byl teprve klid. „Okrsek Pine Grove,“ poznamenal Ozzie. „Devadesát pět procent bělochů a jen třicet procent volilo mě.“

„Třicet procent?“

„Jo.“

„Už jsem ti někdy vyprávěl o matčině otci, co mu říkali Grumps? Umřel dřív, než jsem se narodil, což byla asi klika. Před čtyřiceti lety kandidoval na šerifa v okrese Tyler a dostal osm procent hlasů. Takže třicet je vlastně skvělý.“

„Když se sčítaly hlasy, moc skvělý mi to nepřipadalo.“

„Kašli na to, šéfe. Vyhrál jsi o hodně. A teď máš šanci udělat dojem na osvícený lidi, co žerou v Piliňáku.“

„Proč se to jmenuje Piliňák?“

„Asi že tu je kolem spousta pil a hodně dřevorubců. Drsní chlapi. Těžko říct, ale za chvíli to zjistíme.“

Parkoviště přetékalo pick-upy. Některé byly nové, ale většina jich byla stará a pomačkaná a všechny stály tak chaoticky, jako by z nich řidiči vyskákali nazdařbůh a sprintovali na snídani. Vlajkový stožár posunutý kousek stranou oslavoval velký stát Mississippi a slavnou věc Konfederace. V kleci vedle boční verandy se k sobě tiskli dva černí medvědi. Když Ozzie a Moss Junior kráčeli po prknech, podlaha vrzala. Předními dveřmi se vcházelo do stísněného venkovského krámku, kde ze stropu viselo uzené maso. Vzduch naplňovala těžká a intenzivní vůně škvařící se slaniny a hořícího dřeva. Stará žena stojící za pultem se podívala na Tatuma, pak na Ozzieho a stihla přikývnout a říct: „Brýtro.“

Oba muži se za chůze dál bavili a vešli dozadu do jídelny. Polovina stolů byla obsazena muži, samými bělochy; žena tu nebyla ani jediná. Jedli, pili kávu, někteří kouřili a všichni vypadali, že jsou v družném hovoru, dokud nespatřili Ozzieho. Hladina hluku znatelně poklesla, ale jen na pár vteřin, než si konzumenti uvědomili, kdo to přišel a že oba muži jsou strážci zákona. Pak jako by chtěli dokázat, jak jsou tolerantní, ještě energičtěji pokračovali v konverzaci a snažili se na příchozí nedívat.

Tatum mávl rukou k prázdnému stolu a oba se posadili. Ozzie se okamžitě pustil do důkladné četby jídelního lístku, ačkoli to nebylo nutné. Přišla servírka s konvicí kávy a naplnila jim šálky.

Muž u nejbližšího stolu už k nim podruhé vzhlédl a Tatum na něj vybafl: „Tady mívali vyhlášené borůvkové palačinky. Dělají je pořád?“

„Si piš,“ přisvědčil muž s úsměvem a poplácal si objemné břicho. „Palačinky a zvěřinový klobásy. To mi pomáhá udržet si postavu.“ Pár přítomných se zasmálo.

„Hele,“ ozval se další muž, „zrovna jsme slyšeli o Stuartu Koferovi.“ V místnosti okamžitě zavládlo ticho. „Je to pravda?“

Tatum rychle kývl na svého šéfa, jako by chtěl říct: „Tohle je tvoje chvíle. Chovej se jako vrchní šerif.“

Ozzie byl otočený zády nejméně k půlce strávníků, a tak se postavil, aby stál tváří ke všem. „Ano, je mi líto, je to tak. Stuarta zastřelili u něj doma dneska kolem třetí ráno. Přišli jsme o jednoho z nejlepších mužů.“

„Kdo ho zastřelil?“

„Teď nemůžu zacházet do podrobností. Možná vám zítra řekneme víc.“

„Prý to byl kluk, co u něho bydlel.“

„Vzali jsme do vazby šestnáctiletého chlapce. Matka toho chlapce byla Koferova přítelkyně. To je všechno, co k případu můžu říct. Na místě teď vyšetřuje státní policie. Ani tady toho nemůžu víc prozradit. Možná později.“

Ozzie mluvil plynule a přátelsky, a to, co následovalo, by ani on lépe nevymyslel. Ozval se venkovský stařík ve špinavých botách, vybledlých montérkách a čepici s logem firmy vyrábějící krmiva a uctivě pronesl: „Děkujeme, šerife.“

Nastala odmlka. Ledy byly prolomeny a několik dalších lidí rovněž poděkovalo.

Ozzie se posadil a objednal si palačinky a klobásu. Když popíjeli kávu a čekali na jídlo, Tatum prohodil: „To nebyla špatná zastávka v rámci kampaně, že jo, šéfe?“

„Na politiku nikdy nemyslím.“

Tatum potlačil smích a zahleděl se jinam. „Víš, kdybys sem jednou za měsíc přišel a posnídal tu, dostal bys každý hlas.“

„Nechci každý hlas. Stačí mi sedmdesát procent.“

Servírka před ně na stůl položila nedělní vydání jacksonských novin a usmála se na Ozzieho. Tatum se vrhl na sportovní rubriku a Ozzie si krátil čas lokálními zprávami. Pak zabloudil očima nad okraj novin a všiml si zdi po své pravici. Uprostřed visely dva velké rozpisy fotbalových zápasů sezony 1990, jeden pro Ole Miss, druhý pro tým Mississippské státní univerzity, a kolem nich byly rozvěšeny vlajky obou družstev a zarámované černobílé fotografie tehdejších hvězd v nejrůznějších akčních pózách. Všechno to byli běloši, jako by vypadli z jiné éry.

Ozzie býval hvězdou týmu clantonské střední školy a snil o tom, že se stane prvním černošským hráčem Ole Miss, ale nevzali ho. Dva černoši tam už hráli a Ozzie vždycky tiše předpokládal, že na tu dobu byli dva černoši až moc. A tak podepsal smlouvu s afroamerickou Alcornskou státní univerzitou, čtyři roky za ni nastupoval, byl draftován v desátém kole a hned v prvním roce se dostal na soupisku Los Angeles Rams. Odehrál jedenáct zápasů, než ho zranění kolena poslalo zpět do Mississippi.

Studoval tváře dávných hvězd a přemýšlel, kolik z nich vlastně hrálo fotbal profesionálně. Z okresu Ford se na profíky vypracovali jiní dva hráči, oba černoši, ale ani jejich fotografie na zdi nebyly.

Zvedl noviny o pár centimetrů výš a pokusil se začíst do nějakého článku, ale nedokázal se soustředit. Rozhovory kolem něj se týkaly počasí, hrozící bouřky, lovu okounů v jezeře Chatulla, smrti starého farmáře, kterého všichni znali, i nejnovějších kousků jejich senátorů v Jacksonu. Ozzie pozorně naslouchal, zatímco předstíral, že si čte, a přemýšlel, o čem by se asi bavili v jeho nepřítomnosti. O stejných tématech? Nejspíš ano.

Ozzie věděl, že koncem šedesátých let se v Piliňáku scházeli bílí horlivci odhodlaní založit soukromou školu poté, co je Nejvyšší soud opakovaně zradil v otázce zrušení rasové segregace. Škola nakonec vyrostla na darovaném pozemku za Clantonem: šlo o prostou plechovou budovu se špatně placenými učiteli a levným školným, které bylo pro bílou chudobu i tak dost drahé. Škola pár let hromadila dluhy a nakonec podlehla intenzivnímu celookresnímu tlaku na podporu veřejných škol a zanikla.

Dorazily palačinky i klobása a servírka jim dolila hrnky.

„Už jsi někdy jedl zvěřinovou klobásu?“ vyzvídal Tatum. Za zhruba čtyřicet let svého života skoro nevytáhl paty z okresu Ford, ale často si namlouval, že je mnohem světaznalejší než jeho šéf, který kdysi s NFL procestoval Ameriku od pobřeží k pobřeží.

„Dělávala je moje babička,“ odpověděl Ozzie. „Sledoval jsem ji při tom.“ Ukousl si, zvážněl a konstatoval: „Dobrá, jen trochu moc ostrá.“

„Všiml jsem si, jak se koukáš po těch fotkách na zdi. Měli by tu mít i tvoji, šéfe.“

„To není místo podle mého gusta, Tatume. Žíly mi to netrhá.“

„Však uvidíme. Ale není to fér, rozumíš.“

„Nech toho.“

Pustili se do dvou vysokých hromad palačinek, z nichž každá by stačila pro čtyřčlennou rodinu, a vychutnávali první sousta. Pak se Tatum naklonil blíž k šerifovi a zeptal se: „Co myslíš, jak to bude s pohřbem a s tím vším?“

„Nejsem člen rodiny, Mossi, jestli sis náhodou nevšiml. Předpokládám, že bude záležet na rodičích nebožtíka.“

„Jo, ale přece se nemůžeš jen tak spokojit s obyčejným pohřbem a spustit Stua do hrobu, ne? Sakra, Ozzie, vždyť to byl strážce zákona! Jako bychom nikdy neslyšeli o přehlídkách, pochodových kapelách, sevřených útvarech a salvách z pušek! Až budou pochovávat mě, chci u toho mít fůru lidí a taky chci, aby se pár z nich pořádně rozvášnilo.“

„To se asi nestane.“ Ozzie odložil nůž a vidličku a pomalu se napil kávy. Pohlédl na svého zástupce jako na žáčka v mateřské škole a řekl: „Je tu drobný rozdíl, Mossi. Náš kámoš Kofer nezahynul tak docela při výkonu služby. Ve skutečnosti byl mimo službu a s největší pravděpodobností před smrtí flámoval, opil se – a kdo ví, co ještě. Asi by bylo těžké přesvědčit dost lidí, aby mu uspořádali přehlídku na rozloučenou.“

„A co když si to bude přát rodina?“

„Hele, zatím ještě pořád fotografujou jeho mrtvolu, takže na tyhle věci máme dost času, jo? A teď jez, už jsme tam dávno měli být.“

***

Když dorazili ke Stuartovu domu, byli už Earl Kofer i jeho synovci pryč. Asi je nakonec unavilo čekání a nejspíš po nich toužila i jejich rodina. Příjezdová cesta i dvůr před domem byly přeplněné policejními auty a služebními vozy: stály tu dvě dodávky státní kriminalistické laboratoře, sanitka čekající na odvoz Stuartova těla, další sanitka s posádkou pro případ, že by jí bylo zapotřebí, a dokonce i několik vozidel dobrovolných hasičů, aby jako obvykle pomohla zvládnout dopravní chaos.

Ozzie znal jednoho z vyšetřovatelů od státní policie a ten jej rychle informoval o situaci, aniž by to měl šerif zapotřebí. Znovu se zašli podívat na Stuarta, který ležel na tomtéž místě jako předtím; jediný rozdíl představoval tmavší odstín zaschlé krve na prostěradle kolem něj. Zakrvácené a potřísněné polštáře byly pryč. Dva technici v kombinézách od hlavy k patě pomalu odebírali vzorky ze stěny nad čelem postele.

„Řekl bych, že je to docela jasné,“ konstatoval vyšetřovatel, „ale stejně ho odvezeme na rychlou pitvu. Mám za to, že ten kluk je pořád ve vězení.“

„Jo,“ přisvědčil Ozzie. Kde jinde by měl taky být? Jako pokaždé na místě činu se i teď Ozzie těžko vyrovnával s arogancí těchhle hochů z centra, kteří se sem nahrnuli s pocitem vlastní důležitosti. Nebyl povinen je na místo činu volat, ale už se naučil, že u vražd, které vyústily v soudní proces, na porotce obvykle udělají větší dojem experti od státní policie. A na ničem jiném než na odsouzení pachatele nakonec nezáleželo.

„Vzali jste mu otisky?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Ne, řekli jsme si, že to necháme na vás.“

„Dobrá. Zajedeme do věznice, sejmeme mu otisky prstů a poohlédneme se po stopách střelného prachu.“

„Nemůže se vás dočkat.“

Vyšli ven, Tatum si zapálil cigaretu a Ozzie si vzal papírový kelímek s kávou od hasiče, který mu nalil z vlastní termosky. Chvíli jen tak okouněli, protože Ozzie se snažil co nejvíc oddálit jejich příští návštěvu. Vchodové dveře se znovu otevřely a z nich pomalu vycouval technik táhnoucí vozík se Stuartem pečlivě zabaleným do prostěradel. Po cihlovém chodníku ho dotlačili k sanitce, zvedli ho do ní a zavřeli dveře.

***

Earl a Janet Koferovi bydleli o několik kilometrů dál, v nízkém domě ve stylu ranče ze šedesátých let, ve kterém vychovali tři syny a dceru. Stuart byl jejich nejstarší dítě a díky tomu zdědil po dědečkovi čtyři hektary lesa a dům, kde žil a zemřel. Koferovi jako klan nebyli bohatí a nevlastnili mnoho půdy, ale vždycky tvrdě pracovali, žili skromně a snažili se vyhýbat problémům. A po jižní části okresu jich byla roztroušená fůra.

Když Ozzie v roce 1983 poprvé kandidoval do veřejné funkce, nebyl si vůbec jistý, koho tahle rodina volila. Nicméně o čtyři roky později, kdy už Stuart nosil uniformu a řídil nablýskané hlídkové auto, dostal Ozzie všechny jejich hlasy. Koferovi hrdě vyvěšovali plakáty s Ozzieho jménem na plotech svých pozemků a dokonce mu vypsali pár šeků na drobné částky, aby mohl financovat kampaň.

Nyní, v toto hrozné nedělní ráno, všichni čekali, až jim jejich šerif přijde kondolovat a zodpoví jejich otázky. Jako podporu si s sebou šerif vzal Tatuma, který řídil, a v autě za ním jeli Looney s McCarverem, další dva bílí pomocníci. Přece jen se nacházeli v Mississippi a Ozzie už věděl, kde zapojit své bílé kolegy a kde ty černé.

Dlouhou příjezdovou cestu k domu podle očekávání lemovala osobní auta i dodávky. Na verandě kouřil a čekal hlouček mužů. Další skupina dělala totéž pod nedalekým šťovíkovým stromem. Tatum zaparkoval, vystoupili a vydali se přes trávník před farmou, zatímco příbuzní je jeden po druhém ponuře vítali. Ozzie, Tatum, Looney a McCarver se propracovali až k domu, třásli si rukama, vyjadřovali soustrast a truchlili s rodinou. Blízko vchodu stál Earl. Sešel ze schodů a poděkoval Ozziemu, že přišel. Pohled zarudlých očí byl ublížený a Earl se znovu rozvzlykal, když mu Ozzie potřásl oběma rukama a naslouchal jeho nářkům. Kolem šerifa se shromáždil dav mužů dychtivých něco uslyšet.

Ozzie se setkal s jejich smutnými a utrápenými pohledy, přikývl a snažil se tvářit stejně nešťastně. „K tomu, co víte, opravdu není moc co dodat. Dnes ve dvě čtyřicet ráno přišel telefonát na tísňovou linku, volal syn Josie Gambleové s tím, že jeho matku někdo zbil a on si myslí, že je mrtvá. Když jsme přijeli na místo, našli jsme matku ležet v bezvědomí v kuchyni, kde ji ošetřovala její čtrnáctiletá dcera. Ta nám řekla, že její bratr zastřelil Stuarta. Jmenovaného jsme pak našli v ložnici v posteli, s hlavou prostřelenou jednou ranou z jeho služební pistole. I zbraň ležela na posteli. Drew, ten chlapec, odmítl mluvit, tak jsme ho vzali k sobě. Teď je ve vězení.“

„Takže nepochybujete o tom, že to udělal on?“ zeptal se někdo.

Ozzie zavrtěl hlavou. „Podívejte, teď toho nemůžu moc říct. Pravda je, že nevíme o moc víc než to, co jsem vám právě pověděl. A vlastně si ani nejsem jistý, jestli to není všechno. Možná se něco dozvíme zítra.“

„Nedostane se z vězení, že ne?“ zeptal se další z mužů.

„Ne, v žádném případě. Očekávám, že mu soud brzy přidělí právníka, a v tu chvíli všechno převezmou orgány činné v trestním řízení.“

„Půjde před soud?“

„To netuším.“

„Kolik je tomu klukovi?“

„Šestnáct.“

„Můžou s ním zacházet jako s dospělým? Poslat ho do cely smrti?“

„To záleží na soudu.“

Nastala pauza. Někteří muži hleděli do země, jiní si utírali oči. „Kde je Stuart teď?“ zeptal se tiše Earl.

„Vezou ho do Jacksonu, do státní kriminalistické laboratoře na pitvu. Pak ho vydají vám a paní Koferové. Rád bych se s Janet viděl, jestli to nevadí.“

„Nevím, šerife, leží v posteli a jsou u ní její sestry. Nejsem si jistý, jestli chce někoho vidět. Dejte jí trochu času.“

„Samozřejmě. Prosím, vyřiďte jí mou upřímnou soustrast.“

Blížila se další dvě auta a venku na hlavní silnici zpomalovalo další. Ozzie přežil několik nepříjemných minut a pak se omluvil. Earl a ostatní mu poděkovali za návštěvu. Slíbil, že jim zítra zavolá a bude je o všem informovat.

4

Šest dní v týdnu, každý den kromě neděle, se Jake Brigance nechal vyburcovat z postele budíkem řinčícím v nekřesťanském čase – o půl šesté. Šest dní v týdnu šel rovnou ke kávovaru, stiskl tlačítko a pak spěchal do své malé soukromé koupelny v suterénu, daleko od spící ženy a dcery, kde se během pěti minut osprchoval a dalších pět strávil zbývající částí každodenního rituálu, načež se oblékl do šatů, které si nachystal předchozího večera. Pak spěchal nahoru, nalil si šálek černé kávy, zvolna se vrátil do ložnice, políbil manželku na rozloučenou, vzal si kávu a přesně v 5:45 za sebou zavřel kuchyňské dveře a vyšel na zadní terasu. Šest dní v týdnu projížděl temnými ulicemi Clantonu, až se ocitl na malebném náměstí s majestátní budovou soudu, kolem níž se točil jeho život, zaparkoval před kanceláří na Washingtonově ulici a šest dní v týdnu přesně v šest hodin ráno vcházel do Snack baru, aby si buď vyslechl drby, nebo nějaké rozšířil a pochutnal si na pšeničných toustech a kukuřičné kaši.

Zato sedmý den odpočíval. V neděli budík nikdy neřinčel a Jake s Carlou si užívali dlouhého ranního lenošení. Nakonec se kolem půl osmé vypotácel z postele a Carle nařídil, aby se ještě trochu prospala. V kuchyni uvařil vajíčka, opekl tousty a naservíroval jí snídani do postele spolu s kávou a džusem. Pokud neděle probíhala normálně.

Ale na dnešku nebylo normální nic. V 7:05 zazvonil telefon, a protože Carla trvala na tom, že přístroj musí stát na jeho nočním stolku, neměl jinou možnost než ho zvednout.

„Být tebou, zmizím na pár dní z města,“ ozval se tichý chraplavý hlas Harryho Rexe Vonnera, Jakeova zřejmě nejlepšího a občas i jediného kamaráda.

„Dobré ráno, Harry Rexi. Doufám, že bude opravdu dobré.“

Harry Rex, nadaný a prohnaný rozvodový právník, se pohyboval v temných zátočinách okresu a byl nesmírně hrdý na to, že zná všechny novinky, pomluvy i drby nejdřív ze všech lidí nenosících policejní odznak.

„V noci dostal Stuart Kofer kulku do hlavy. Je tuhej. Ozzie sebral syna jeho přítelkyně, šestnáctiletýho smrkáče. Teď sedí v base a čeká jen na obhájce. Soudce Noose o tom určitě ví a už přemýšlí, koho ustanoví.“

Jake se posadil a podepřel si záda polštáři. „Stuart Kofer je mrtvý?“

„Mrtvější už být nemůže. Ten kluk mu ve spánku vystřelil mozek z hlavy. Nejvyšší trest a ostatní radosti. V tomhle státě dostaneš za vraždu policajta v devíti z deseti případů plynovou komoru.“

„Nezastupoval jsi Kofera tenkrát při rozvodu?“

„Při prvním jo, při druhým ne. Nasral se na mě tenkrát kvůli honoráři a stal se z něho nasranej klient. Když volal kvůli druhýmu rozvodu, poslal jsem ho do háje. Obě jeho manželky byly na hlavu, ale on měl prostě rád zlobivé holky, zvlášť ty v upnutých džínách.“

„Nějaké děti?“

„O žádných nevím. Ani on o žádných nevěděl.“

Carla se vyhrabala z postele a zůstala stát hned vedle. Zamračila se na Jakea, jako by chtěla říct, že tu někdo lže. Před třemi týdny navštívil policejní důstojník Stuart Kofer její třídu šesťáků a udělal jim skvělou přednášku o nebezpečí nelegálních drog.

„Vždyť je mu teprve šestnáct,“ řekl Jake a třel si oči.

„Teď z tebe promluvil pravý liberální obhájce. Noose ti zavolá, než se naděješ, Jakeu. Zamysli se. Kdo obhajoval zatím poslední kauzu hrdelního trestného činu vraždy v okrese Ford? Ty. Případ Carl Lee Hailey.“

„Ale to bylo před pěti lety.“

„Na tom nezáleží. Jmenuj mi jiného právníka tady v okolí, kterého by třeba jen napadlo vzít závažný kriminální případ. Nikdo takový neexistuje. A co je důležitější, Jakeu, nikdo jiný v okrese není dost kompetentní na to, aby se ujal případu vraždy.“

„Ani náhodou. Co takhle Jack Walter?“

„Ten už zase chlastá. Noose dostal minulý měsíc dvě stížnosti od nespokojených klientů a chystá se to oznámit státní advokátní komoře.“ Odkud Harry Rex takové věci věděl, zůstávalo pro Jakea záhadou.

„Myslel jsem, že ho poslali na léčení.“

„Poslali, ale on se vrátil, žíznivější než dřív.“

„A co Gill Maynard?“

„Ten loni vyhořel na tom případu znásilnění. Řekl Nooseovi, že se radši vzdá licence, než by se nechal uvrtat do dalšího kriminálního případu. A má příšerný vystupování. Noose byl z toho chlapa v soudní síni na prášky. Napadá tě nějaké další jméno?“

„Dobře, dobře. Nech mě chvíli přemýšlet.“

„Ztráta času. Říkám ti, Jakeu, že ti Noose ještě dneska zavolá. Fakt nemůžeš zhruba na týden zmizet někam za hranice?“

„Nebuď směšný, Harry Rexi. V úterý v deset ráno máme Nooseovi předložit své návrhy, jde o poměrně drobnou formalitu ve Smallwoodově případu. Už jsi zapomněl?“

„Sakra. Myslel jsem, že je to až příští týden.“

„Ještě že mám ten případ na starosti já. Nemluvě o ostatních triviálních záležitostech, jako je Carlina práce a Hanna a její škola. Je nesmysl myslet si, že můžeme jen tak zmizet. Já nikdy neutíkám, Harry Rexi.“

„Budeš toho litovat, věř mi. Tenhle případ je jeden velkej průser.“

„Jestli se mi Noose ozve, promluvím s ním a vysvětlím mu, proč do toho nemůžu jít. Navrhnu mu, aby jmenoval někoho odjinud. Má rád ty dva chlápky z Oxfordu, co vezmou každý případ, a už je sem párkrát zavolal.“

„Poslední věc, kterou jsem o nich slyšel, byla, že jsou zavalení odvoláními klientů odsouzených k smrti. Víš, oni u soudu vždycky prohrajou. To se pak odvolání táhnou věčně. Poslouchej mě, Jakeu, ty fakt nechceš dělat na případu mrtvého poldy. Veřejné mínění bude proti tobě. Není šance, že by ti porota projevila sebemenší sympatie.“

„Chápu, chápu, chápu, Harry Rexi. Nech mě, ať si dám trochu kávy a promluvím si s Carlou.“

„Je ve sprše?“

„Není, proč?“

„To je moje oblíbená fantazie, víš?“

„Tak zatím, Harry Rexi.“ Jake zavěsil a šel za Carlou do kuchyně, kde už se vařila káva. Jarní ráno bylo tak teplé, že už se skoro dalo sedět na terase, ale ještě ne docela. Usadili se u malého stolku ve snídaňovém koutku, odkud byl příjemný výhled na růžové a bílé azalky kvetoucí na dvorku. Pes jménem Mully, jehož nedávno zachránili z útulku, ale který zatím nereagoval na nic jiného než na jídlo, se vynořil ze svého brlohu v umývárně a zíral na dveře na terasu. Jake ho pustil ven a nalil dva hrnky.

Nad ranní kávou manželce zopakoval všechno, co říkal Harry Rex, kromě závěrečné věty o Carle a sprše, a probrali i nemilou možnost, že by se Jake mohl nechat do případu uvrtat. Připustil, že ctihodný Omar Noose, jeho přítel a rádce, pravděpodobně nepověří žádného jiného právníka z poměrně úzké skupinky talentů shromážděných pod hlavičkou okresní advokátní komory. Ti se téměř do posledního, nebo do poslední, protože teď už mezi sebou měli i jednu právničku, vyhýbali soudním procesům s porotou a raději se věnovali papírování spojenému s jejich tichou a drobnou kancelářskou praxí. Harry Rex si nikdy nenechal ujít pěknou bitvu v soudní síni, ale pouze v případech domácích rozepří, které se projednávaly před soudcem a bez poroty. Devadesát pět procent trestněprávních případů se vyřešilo dohodou, čímž se zúčastnění vyhnuli procesu. Drobné delikty – autonehody, uklouznutí nebo pokousání psem – se vyřídily s pojišťovnami. Pokud právník z okresu Ford narazil na velký občanskoprávní případ, obvykle spěchal do Tupela nebo Oxfordu a vzal si na pomoc skutečného advokáta, který měl zkušenosti se soudními spory a nebál se porotců.

Jake stále snil o tom, že to změní, a v sedmatřiceti letech se snažil získat pověst právníka, který hraje vabank a dokáže vždy dosáhnout kýženého rozsudku. Jeho okamžikem slávy byl bezpochyby osvobozující verdikt pro Carla Lee Haileyho před pěti lety; po něm si byl jistý, že si k němu velké případy najdou cestu. Nestalo se tak. Nepřestával vyhrožovat, že každý případ, který dostane, skončí před soudem, a celkem se mu to dařilo, ale skoro nic to nevynášelo.

Smallwoodův případ byl ovšem jiný. Mohl přerůst v největší občanskoprávní spor v dějinách okresu a Jake v něm vystupoval v roli hlavního žalobce. Žalobu podal před třinácti měsíci a od té doby strávil na případu polovinu svého času. Nyní byl připraven na soudní proces a dožadoval se na obhájcích, aby se konečně shodli na datu.

Harry Rex v rozhovoru nezmínil roli okresního veřejného obhájce na částečný úvazek, a měl pro to dobrý důvod. Současný veřejný obhájce byl nesmělý nováček a hodnocení dosavadních výsledků jeho snažení už nemohlo být horší. Vzal tu práci, protože ji nikdo jiný nechtěl, protože místo bylo už rok neobsazené a protože okres neochotně souhlasil se zvýšením platu na dva a půl tisíce dolarů měsíčně. Nikdo neočekával, že se na svém postu udrží další rok. Ještě nikdy nevydržel pracovat na žádném případu po celou dobu trvání až do verdiktu poroty a nezdálo se, že by to chtěl změnit. A co bylo hlavní – hrdelní proces s vrahem zatím neviděl ani z rychlíku.

Není divu, že Carla ihned pocítila sympatie ke zbité ženě. I když měla Stua Kofera ráda, věděla, že se někteří policisté mimo službu dovedou chovat stejně hrozně jako každý jiný člověk. A pokud tu opravdu šlo o dlouhodobé domácí násilí, vše se tím jen komplikovalo.

Především se ale děsila dalšího kontroverzního případu přitahujícího pozornost. První tři roky po procesu s Carlem Lee Haileym se rodina Briganceových musela smířit s tím, že jim před domem v noci parkuje pomocník šerifa, že dostávají telefonické výhrůžky a že na ně v obchodě cizí lidé vrhají nenávistné pohledy. Teď už si s větším časovým odstupem pomalu zvykali na normální život v pěkném novém domě. Jake stále vozil v autě legálně drženou pistoli, což se Carle vůbec nezamlouvalo, ale už je nikdo nemusel hlídat. Byli pevně odhodláni radovat se z přítomnosti, plánovat budoucnost a zapomenout na minulost. To poslední, o co Carla stála, byl další případ, který by se dostal na titulní stránky novin.

Zatímco si s Jakem tiše povídali, objevila se malá slečna Hanna v pyžamu, rozespale mžourala a v náruči svírala oblíbeného plyšového medvídka, bez kterého ještě i teď odmítala spát. Plyšák byl ošoupaný a měl nejlepší léta dávno za sebou, Hanně bylo devět let a už by měla vyrůst z miminkovských návyků, jenže každá vážná debata o takovém posunu se neustále odkládala. Teď vylezla otci na klín a znovu zavřela oči. Stejně jako její matka dávala přednost klidnému začátku dne s co možná nejmenším rozruchem.

Rodiče přestali mluvit o právních záležitostech a přešli k Hannině lekci v nedělní škole, kterou si ještě nepřečetla. Carla odešla pro studijní příručku a Jake z ní začal nahlas předčítat o Jonášovi a velrybě, což byl jeden z biblických příběhů, které měl nejméně rád. Ani Hannu vyprávění nenadchlo a zdálo se, že podřimuje. Carla se v kuchyni věnovala chystání snídaně – ovesné kaše pro Hannu a ztracených vajec s toustem pro dospělé.

Jedli mlčky a užívali si společné chvíle pohody. Kreslené filmy v televizi byly v neděli tabu a Hannu ani nenapadlo se jich dožadovat. Jako obvykle toho snědla málo a pak neochotně odešla od stolu, aby se vykoupala.

Ve tři čtvrtě na deset se všichni oblékli do svátečních šatů a zamířili na bohoslužbu do Prvního presbyteriánského kostela. Nasedli do auta, ale Jake nemohl najít sluneční brýle, a tak pospíchal zpátky do domu a při vstupu vypnul všudypřítomný alarm.

Vtom začal v kuchyni na stěně zvonit telefon a na displeji se objevilo číslo volajícího – stejný stát, ale jiná předvolba okresu. Přesto byla Jakeovi povědomá. Mohlo jít o sousední okres Van Buren. Žádné jméno, volající neznámý, ale Jake měl určité tušení. Zíral na přístroj a buď nemohl, nebo nechtěl zvednout sluchátko: něco mu říkalo, aby to nedělal. Kdo kromě Harryho Rexe by se odvážil volat v poklidné nedělní ráno? Snad jen Lucien Wilbanks, ale ten to nebyl. Muselo jít o důležitou věc a velký problém; Jake několik vteřin stál a zíral na telefon jako přikovaný. Počkal, až po nastaveném počtu osmi zazvonění zabliká kontrolka záznamníku, a stiskl tlačítko. Ozval se známý hlas: „Dobré ráno, Jakeu, tady soudce Noose. Jsem doma v Chesteru a chystám se do kostela. Vy nejspíš taky, takže se nezlobte, že ruším, ale v Clantonu došlo k vážné události, určitě už jste o ní už slyšel. Prosím, zavolejte mi co nejdříve.“ A linka se odmlčela.

Na ten okamžik měl Jake ještě dlouho vzpomínat – jak tam stál v kuchyni v tmavém obleku, zdánlivě plný sebevědomí, a zíral na telefon, protože se ho bál zvednout. Nepamatoval si, že by si někdy připadal tak zbaběle, a zařekl se, že už se mu to nikdy nestane.

Nastavil alarm, zamkl dveře a s širokým falešným úsměvem vyhrazeným pro svá děvčata došel k autu a nastoupil. Když couval po příjezdové cestě, Hanna se zeptala: „Kde máš sluneční brejle, tati?“

„Ale, nemohl jsem je najít.“

„Byly na poličce u krabice s poštou,“ podotkla Carla.

Zavrtěl hlavou, jako by na tom nezáleželo, a řekl: „Neviděl jsem je a i tak máme zpoždění.“

***

Na hodině biblických studií pro muže měli pokračovat ve studiu Pavlova listu Galatským, ale k tomu se nedostali. Byl přece zavražděn policista, místní člověk, jehož rodiče i prarodiče pocházeli z tohoto okresu a po okolí žili roztroušeni další členové rodiny. Podstatná část diskuse se týkala zločinu a trestu, přičemž mínění se výrazně přiklánělo k co nejrychlejší odplatě bez ohledu na vrahovo mládí. Opravdu záleželo na tom, jestli mu je šestnáct nebo šedesát? Stuovi Koferovi, jehož akcie jako by s každou hodinou stoupaly, to bylo rozhodně jedno. Mladý darebák, který stiskne spoušť, může napáchat právě tolik zla jako kterýkoli sériový vrah. V biblické třídě byli celkem tři právníci a dva z nich se nezdráhali vyjádřit své názory. Jake se k nim nepřidal, jen seděl v hlubokém zamyšlení a snažil se nepůsobit ustaraně.

Ve srovnání s fundamentalisty scházejícími se v ulici o kus dál – baptisty a členy letniční církve, kteří lpěli na trestu smrti – byli jeho presbyteriánští bratři považováni za tolerantnější, ale z míry pomstychtivosti, jež v malé třídě zavládla, Jake usoudil, že chlapec, který zabil Stua Kofera, míří plnou parou do plynové komory v Parchmanu.

Snažil se to všechno pustit z hlavy, protože to už bude problém někoho jiného. Nebo nebude?

Ve tři čtvrtě na jedenáct, kdy už varhany burácely a svolávaly všechny k bohoslužbě, se Jake a Carla vydali uličkou ke čtvrté lavici na pravé straně a čekali, až Hanna přiběhne z nedělní školy. Jake si povídal se starými přáteli a známými, z nichž většinu mimo kostel skoro nevídal, a Carla se pozdravila se dvěma ze svých studentek. První presbyteriánský kostel navštěvovaly při ranní bohoslužbě v průměru dvě a půl stovky věřících a většina z nich se teď jen tak poflakovala a vyměňovala si pozdravy. Bylo tu vidět hodně šedin a Jake věděl, že jejich duchovního znepokojuje klesající obliba bohoslužeb mezi mladými rodinami.

Starý pan Cavanaugh, věčný bručoun, jemuž se většina lidí snažila vyhýbat, ale který vypisoval štědřejší šeky na příspěvky kostelu než kterýkoli jiný člen kongregace, popadl Jakea za paži a až příliš hlasitě se zeptal: „Doufám, že se nenecháte zaplést do případu toho kluka, co zabil policajta!“

S jakou chutí by mu Jake řekl něco pěkného od plic! Zaprvé: přestaň konečně strkat nos do cizích věcí, ty starý protivný dědku! Zadruhé: ty a tvoje rodina jste mi nikdy nedali vydělat jediný halíř, tak proč se teď staráte o mou advokátní praxi? A zatřetí: týká se tě ten případ nějak?

Místo toho se mu podíval zpříma do očí a bez náznaku úsměvu odpověděl: „Kterého policistu máte na mysli?“

Pan Cavanaugh se zarazil, udělal zámlku dost dlouhou na to, aby si během ní Jake uvolnil ruku, a vykoktal: „Ach, vy jste o tom neslyšel?“

„Co jsem měl slyšet?“

Ale to už sbor halasně svolával k bohoslužbě a byl čas se posadit. Objevila se Hanna a vklínila se mezi oba rodiče. Jake se na ni usmál a nikoli poprvé ho napadlo, jak dlouho to asi takhle potrvá. Hanna je brzy začne otravovat, aby ji při „kostele pro dospělé“ nechali sedět s kamarádkami, a zanedlouho vstoupí do hry i kluci. Jake musel sám sebe okřiknout: nepřivolávej problémy a vychutnej si tenhle okamžik.

Ale bylo těžké si jej vychutnat. Nedlouho po úvodních oznámeních a prvním chvalozpěvu vystoupil na kazatelnu Dr. Eli Proctor a všem sdělil pochmurnou novinu, kterou už všichni znali. Pastor vyprávěl o tragické ztrátě policisty Stuarta Kofera možná až příliš dramaticky, aspoň podle Jakeova názoru, jako by se ho to nějakým způsobem týkalo osobně. Měl už takový protivný zvyk, jak si Jake občas postěžoval Carle, která však pro jeho stížnosti neměla pochopení. Proctor se dokázal bezmála rozplakat, když popisoval tajfuny v jižním Tichomoří nebo hladomory v Africe, katastrofy, které si bezpochyby zasloužily modlitby všech křesťanů, ale odehrávaly se na druhém konci světa. Právě tak jako zbytek země i pastor o nich měl zprávy leda z televize. Přesto se mu dařilo tvářit, že se ho dotýkají mnohem hlouběji.

Dlouho a usilovně se modlil za spravedlnost a uzdravení, jen o milosrdenství zavadil pouze letmo.

Sbor mládeže zazpíval dva hymny a bohoslužba nabrala na obrátkách. Když začalo kázání, což se podle jeho hodinek stalo přesně v 11:32, snažil se Jake ze všech sil vnímat úvodní pasáž, ale brzy se ztratil v představách možných scénářů nejbližších dní, z nichž se mu div neudělalo mdlo.

Po obědě zavolá Nooseovi, to bylo jisté. Svého soudce si velmi vážil a obdivoval ho, což ještě umocňoval fakt, že Noose k němu cítil totéž. Jako mladý právník se Noose zapletl do politiky a dostal se na scestí. Coby senátor státu Mississippi jen o vlásek unikl obžalobě a při dalších volbách utrpěl ponižující porážku. Jednou Jakeovi řekl, že v mládí promarnil učednická léta a nikdy nezískal pořádnou praxi v soudní síni. Proto s velkou hrdostí sledoval, jak Jake profesionálně roste, a dodnes se radoval z osvobozujícího rozsudku v Haileyho případě.

Jake věděl, že bude téměř nemožné říct ctihodnému Omaru Nooseovi ne.