Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KALIBR

Lone Theilsová

MLČET JAKO HROB

KALIBR

Přeložila Magdalena Jírková

Copyright © Lone Theils 2019, by agreement with Grand Agency.

All rights reserved.

Translation © Magdalena Jírková, 2022

ISBN 978-80-242-8417-0

KAPITOLA 1

Buvol vytrhl trs šťavnaté trávy a s pohledem upřeným na Noru ji začal přežvykovat. Každé ráno za ještě snesitelné teploty chodila do zastřešené tělocvičny na okraji Thong Saly na první ranní lekci a zvíře se za ní dívalo.

Převlékla se už v bungalovu. U tělocvičny thajského boxu Diamond Muay Thai obešla zdejšího napůl domestikovaného pospávajícího psa, který se ani neobtěžoval zvednout hlavu, když vstoupila na omšelé tatami. Na okraj boxerského ringu si položila rukavice a chrániče holení a jedenapůllitrovou lahev vody.

Stále byla trochu ospalá a ze včerejšího tréninku i rozlámaná. Pokývla dvěma chlapíkům, co tu už skákali přes podomácku vyrobená švihadla. Mon trval na čtvrthodině skákání přes švihadlo. Teprve pak byl ochotný vůbec zvažovat, zda své pomocné trenéry vypustí na rozmanitou skupinu turistů, kteří se z Koh Samui přeplavili na trajektu, aby se učili od bývalého thajského mistra umění muay thai.

Někteří žáci byli poloprofesionálové a důvodem jejich příchodu byla příprava na větší zápas. Další pak američtí turisté v nově zakoupených hedvábných růžových šortkách. Do Asie si vyrazili na rok neplaceného volna a nezdálo se, že by duchovní aspekt muaythai v Monových lekcích nějak zvlášť vnímali.

Nora pozdravila Joea z Toppinghamu. Na první trénink přišli současně a první boxování si odbyli spolu. O přestávkách si zadýchaně vyměnili pár frází na téma, jak těžké je trénovat ve vlhkém vedru. Joe se zmínil, že pracuje pro vydavatelství The Mercury v hrabství Jižní Yorkshire a že si vzal tříměsíční volno. Oba pobavilo, že dva novináři do sebe kopou hlava nehlava na ostrově v Thajském zálivu. Joe byl vysoký blonďák kolem pětadvaceti, měl protáhlé, vypracované svaly a pořád se usmíval. Na paži si nechal vytetovat nápis v thajštině a bezelstně přiznal, že nemá ani tušení, co znamená.

Při tréninku před velkými zrcadly, jež visela z okraje velké plechové střechy, Nora viděla, že ani v nejmenším nepřipomíná bledou ustaranou novinářku, která se rozhodla na tři týdny vypadnout z Londýna, aby si promyslela, jak naloží se životem a kariérou v týdeníku Globalt. Hnědé vlasy si sepnula do culíku, aby jí během tréninku nepřekážely. Jakmile se zpotila, vždy jí o stupeň ztmavly. V nenalíčeném obličeji zrudlém po namáhavém skákání přes švihadlo jí zářily modré oči. Suše konstatovala, že takový vzhled je skvělý pro kalifornské kulturisty s lesknoucími se zpocenými těly, ale jako dánská korespondentka z Londýna se nepředvádí zrovna z té nejlepší stránky. Nicméně když mlátila do ojetých pneumatik svázaných do jakýchsi primitivních boxovacích pytlů, které visely na železných střešních nosnících, cítila, že se jí zpevnily paže a její kopy pořád mají sílu.

Nora zde trávila už druhý týden a v duchu děkovala za to, že překročila bod, kdy se po tréninku cítila jako velká potlučená bandaska plná kyseliny mléčné. Po dvou hodinách cvičení a v tréninkovém oblečení přilepeném k tělu byla teď už jen vysílená a připravená vrátit se do malého pronajatého bungalovu a v moři ze sebe spláchnout pot.

„Moje holka by tě ráda poznala,“ řekl Joe, když se protahovali po tréninku.

„A jak jako? Copak není v Toppinghamu?“

„Ne, je tady a chodí na jógu. Je taky novinářka.“

Nora se zamyslela.

Jedna její část se za nic na světě nechtěla bavit o žurnalistice a britských novinách a tom všem, co patřilo k světu, který se cíleně snažila vytěsnit. Už jen tlachání s Joem, který mluvil angličtinou, na kterou byla zvyklá, v ní vyvolalo vzpomínky na život, před nímž utekla nejdřív do Bangkoku, pak vnitrostátní linkou na Koh Samui a nakonec hodinu trajektem až sem. Ze stejného důvodu se velkým obloukem vyhýbala obrovskému britskému pubu The Mason’s Arm s falešnými krovy a tmavým dřevěným obložením, který trčel hned vedle tělocvičny muay thai jako kulisa k filmu, který si nikdo nechce pustit.

Nedokázala sebe samu přesvědčit, že je dobrý nápad zajít právě tam na tradiční britský pokrm fish and chips, rybu v těstíčku a hranolky pocákané octem, a k tomu vypít pintu piva, když si za zlomek ceny mohla kdekoli ve městě dát salát ze zelené papáji a thajské kuře smažené nad žhavým uhlím. Joe měl ovšem jiné plány.

„Nezajdeme večer na jedno?“ zeptal se.

Přikývla a celou cestu domů proklínala svou zdvořilost.

Buvol pořád stál tam, kde ho zanechala, a vyčítavě se na ni díval.

*

Nora přišla do pubu jako první. Předtím vysedávala na terásce před svým bungalovem a kochala se západem slunce, orgiemi zlatavé, růžové a krvavě rudé, ale nenasytní komáři jako obvykle ten okamžik překazili koordinovaným náletem na její holé nohy. Musela zajít dovnitř a postříkat se repelentem tak silným, až ji z toho pálila kůže. Teď dřepěla u tmavého lakovaného stolu a čekala na Joea a jeho partnerku.

Kromě ní byla uvnitř jen trojice brunátných Britů. Vypadali, jako by první týden v Thajsku trávili zkoumáním, co se stane s pokožkou, když se člověk pohybuje venku a nenamaže se opalovacím krémem. Na stěně za poloprázdným barem visela televize, zřejmě přepnutá na kanál Sky. Klipy z tenisu se střídaly s dlouhou přehlídkou fotbalových zápasů. Nora zašilhala ke dveřím a doufala, že si společně dají pouze jedno rychlé pivo.

Zničehonic se na obrazovce objevil vážně se tvářící moderátor a na žlutém pruhu ve spodní části začal běžet text Mimořádná zpráva: Britský policista sťat. Podezření padá na IS.

„Haló,“ zakřičela bez přemýšlení na barmana.

S nasupeným výrazem vyšel z kuchyně.

„No?“

„Mohl byste to zesílit?“ ukázala na televizi.

Barman našel pod barovým pultem dálkové ovládání a zapnul zvuk.

Nora věděla, že teď riskuje ztrátu těžce vydobytého klidu. Že právě končí dlouhá řada dní, kdy schválně nepoužívala internet a úmyslně měla vypnutý mobil ve snaze najít s Monem a jeho cvičením určitou formu duševního klidu. Že se jí opět zmocňuje neklid, který cítila pokaždé, když se dostala k příběhu, jejž napíše.

„Upozorňuji, že následující záběry jsou velmi brutální,“ oznámil moderátor. Kvalita nahrávky byla mizerná a zdálo se, že ji natočili snad přímo na nádvoří pekla. Obrazovce dominoval muž v kukle a vojenské uniformě. Stál před černým závěsem. V jedné ruce svíral cosi, co připomínalo starodávnou zakřivenou šavli. Druhou paži natáhl od těla, a přestože kvůli citlivějším divákům kanál Sky fotku rozmazal, nebylo pochyb, že muž drží useknutou hlavu. Mlčky. Triumfálně.

Terorismus ve Velké Británii, běželo dole.

Zatímco moderátor vykládal, že otřesné snímky pocházejí z videa, které bylo v pondělí večer uloženo na YouTube a následně opět staženo, Nora zaznamenala, že den poté policie pořád nemá ani tělo zavražděného policisty a ani zdání o místě činu.

V televizi přepnuli na reportéra stojícího před červenou cihlovou zdí.

„Máme potvrzeno, že obětí je čtyřiapadesátiletý muž zaměstnaný u policie, ale s ohledem na rodinu nebude jeho jméno zatím oficiálně zveřejněno. Muž byl naposledy viděn v pátek odpoledne a po těle policie stále pátrá,“ vysvětloval žurnalista.

Na obrazovce se nyní objevil zrnitý klip, na němž policista ještě žil. Přes nezbytné digitální rozmazání se zdálo, že má zavázané oči. Na sobě měl obnošený trenčkot, klečel a prosil o život. Pachatele, který pravděpodobně držel kameru, se několikrát zeptal:

„Proč? Co jsem udělal?“

Muž neodpověděl. Připevnil kameru na stativ a zády k objektivu vykročil ke své oběti. Kukla zakrývala všechno. Barvu vlasů, jeho tvář a každičkou emoci, kterou přece za černou maskou s dvěma otvory pro oči cítit musel. Pak zvedl nad hlavu šavli.

O teroristických útocích Nora už psala, ale tohle bylo něco zcela nového. Chladná a cynická poprava natočená na video. Poprvé od odjezdu z Bangkoku zašátrala v kabelce po mobilu. Vzala ho do ruky a přesně v tu chvíli se dveře do pubu rozletěly a vstoupil Joe následovaný svou přítelkyní. Dívka zamířila ke stolu, Joe k baru.

„Tmavý?“ zeptal se Nory.

Přikývla.

„Cathy,“ dívka k ní napřáhla ruku tetovanou henou.

„Nora,“ představila se Nora a jen nerada na chvíli odlepila oči od televize.

„Na co koukáš?“

„Doma IS zabil policajta.“

„Jako doma v Anglii? Kde?“

Nora přitakala a špicovala uši, aby slyšela, co reportér říká.

Joe došel ke stolu a s hlasitým bouchnutím na něj postavil sklenice s pivem. Vtom si všiml reportéra před policejní stanicí.

„Co se děje?“

Nora ukázala na žlutý pruh v dolní části obrazovky.

„Policista zavražděn IS. Zatím toho moc nevědí.“

„Kruci, vždyť stojí před policejní stanicí v Toppinghamu! Tam slouží můj brácha!“ Joe vytáhl z kapsy u košile mobil.

Cathy si přitiskla ruku k ústům.

„Proboha! Hlavně aby byl v pořádku!“

Joe neodpověděl. S mobilem u ucha šel ke dveřím. Nora slyšela, že se dovolal přesně ve chvíli, kdy vyšel do vlhkého horka a dveře se za ním zabouchly. Vrátil se po pár minutách, na Sky zrovna vysílali nesmyslnou předpověď počasí.

„Brácha je v pohodě, ale hodně to s ním zamávalo. Říkal, že na tom filmu je Ed Crow,“ dodal směrem ke Cathy.

„No páni,“ zvolala a pořádně se napila piva.

Nora se dívala z jednoho na druhého.

„Vy znáte toho zavražděného?“

Joe kývl a zahleděl se do stolu.

„Kdo to je?“ vyzvídala Nora.

„Bráchův šéf, ale pro bráchu byl něco víc. Byl jsem malej kluk, když spolu začali kamarádit. K policii nastoupili spolu, bráchovi byl za svědka na svatbě. Chris je v šoku.“

Víc říct nestihl, protože mu zazvonil telefon a Joe vyšel zase ven.

Cathy zírala na televizi, kde znovu ukazovali nahrávku s rozmazanou useknutou hlavou. Ve srovnání s pestrobarevnou batikovanou tunikou vypadala její opálená kůže najednou bledě.

„To je příšerný. Tohle si ani Crow nezasloužil.“

„Jak to myslíš?“

Dívka pokrčila rameny.

„Joe to asi tak nevnímá, protože ten chlap kámoší s jeho bráchou, nebo teda kámošil,“ opravila se. „Byl to ale pitomej hajzl, neskutečně zkorumpovanej.“

„Proč si ho podle tebe IS vybral?“

„IS asi jen předběhl ostatní.“

„Cože?“

„Crow měl stovky nepřátel. Vím to díky tomu, že jsem poslední tři roky o Toppinghamu psala. Věř mi, tohohle chlapa ve městě moc lidí rádo nemělo.“

„Proč?“

Než Cathy stihla odpovědět, Joe se vrátil. Pořád byl celý sinalý.

„Mluvil jsem s mámou. Tvrdila, že Chrise to sebralo víc, než přiznává. Máma chce, abych přijel domů,“ vysvětlil a podíval se na Noru.

„Musím běžet do hotelu a zjistit, jak přebukovat naše letenky. Omlouvám se, ale dneska nám to nevyjde.“

Nora přikývla.

„Samozřejmě, chápu.“

Cathy ji rychle objala a vstala.

„Škoda, ráda bych tě poznala líp. Doufám, že se ještě někdy potkáme.“

„Možná dřív, než bys čekala,“ odvětila Nora.

Než Cathy a Joe stihli nastartovat pronajaté motorky, Nora vytáhla mobil, zapnula ho a do políčka zadala kód k wi-fi pubu. Prst na okamžik zaváhal. Vzápětí ale dala vale svému duševnímu klidu a klikla na připojit.

Měla čtrnáct nepřijatých hovorů. Jeden byl od Andrease, jeden od táty a dvanáct zbývajících od Raka, jejího neúnavného šéfa z Globaltu, který se domníval, že své korespondentce v Londýně může ve dne v noci určovat náplň práce.

Jenže problém tkvěl v tom, že Nora netušila, zda vůbec ještě je korespondentkou v Londýně. Týdeník byl pod finančním tlakem, ale rýsovala se možnost získat peníze z kapitálového fondu ovládaného ruským oligarchou Antonem Bugakovem. Bohužel kvůli případu, kdy Bugakovova bývalá manželka unesla jejich společného syna do Dánska, oligarcha Noru nesnášel. Proč ten únos vyčítal zrovna Noře, věděl jen on sám. Nikdo to neřekl na rovinu, ale Nora si byla jistá, že Bugakovova investice, což pro Rusa byly pouhé drobné, jsou způsobem, jak se Noře pomstít. Když jí Rak prozradil, že si Bugakov přeje, aby opustila Londýn, potvrdily se její nejhorší předtuchy.

Při posledním rozhovoru jí Rak navrhl, aby se na čas pracovně přesunula zpátky do Dánska. Oligarchu přímo nezmínil, ale během jejich rozhovoru se nad nimi Bugakovova existence vznášela jako ranní smog nad průmyslovou částí Jekatěrinburgu. Nehmotná a ve větším množství i jedovatá.

Nora požádala o čas na rozmyšlenou a Rak neochotně přiznal, že ji postavil před téměř neřešitelnou volbu: buď se vzdá svého života v Londýně, nebo přijde o práci. Po třech bezesných nocích si Nora rázně objednala letenku do Thajska a rezervovala si výuku thajského boxu v Monově Muay Thai gymu na Koh Phangan.

Jakmile si otevřela schránku s doručenými e-maily, měla po klidu. Bylo jich tam více než tři sta.

Úmyslně přeskočila ty od Raka. Můžou ještě chvíli počkat. Našla i jeden e-mail od Andrease, bývalého spolužáka z gymnázia, který se jednoho dne objevil v Londýně. Nora se do hnědookého policisty bezhlavě zamilovala, z jeho úsměvu tála jako sníh na slunci.

Štěstí s Andreasem však prožívala jen na vypůjčený čas. Než se dali dohromady, Andreas chodil s Birgitte, která s ním otěhotněla. Teď žil s bývalou přítelkyní a jejich malou Violou v Dánsku. Nora se snažila na něho zapomenout, ale ani tmavovlasý vydavatel Tom Craven se sebedůvěrou rovnající se rozloze Walesu, ani pět set každodenních kopů do odřených pneumatik pod Monovým vedením ji podivného zármutku po Andreasovi nezbavili.

Svým způsobem ji utěšilo, že i Andreas na ni asi pořád ještě myslí.

Jeho e-mail byl stručný.

Můžeš mi zavolat? Viola je vážně nemocná, potřebuju to probrat. A.

Podívala se na datum. Posláno před pěti dny. Podle mobilu bylo v Thong Sale krátce po deváté večer, takže v Kodani pozdě odpoledne. Rozhodla se, že mu raději napíše. Nechtěla riskovat, že se mu dovolá ve chvíli, kdy bude Birgitte stát vedle něho.

Tvůj mail jsem četla až teď. Je malá v pořádku?

Během čekání na odpověď si procházela ostatní e-maily a našla jeden od táty, kterému se navzdory nebo snad právě kvůli akademické kariéře nikdy nepodařilo napsat mail, který by zněl přirozeně. Táta upřednostňoval v kůži vázané historické knihy, v pracovně doma i na univerzitě jich měl dlouhé řady.

Milá Leonoro Christino, doufám, že se ti na cestách líbí. Tady doma je všechno v pořádku. Sousedovic Bessie se narodila štěňata. Zvažuji, že si taky jedno pořídím. Elvira říká, že by mi každodenní dlouhé procházky prospěly. Dost o tom, kdy se vrátíš? Desátého slavíme Davidovy narozeniny a ty moc dobře víš, jak se chová, když všechno není jako obvykle. Srdečně zdraví táta.

Vymýšlela odpověď, která otce uklidní a přesvědčí, že se Nora i letos dostaví a přispěje k zajištění rodinné pohody, ale vtom jí zazvonil telefon.

„Sandová,“ ohlásila se.

„No konečně,“ ozval se Rak podrážděně, jako kdyby spolu naposledy mluvili před deseti minutami.

Neodpovídala, protože se snažila spočítat, kolik ji bude stát přijetí telefonátu z mobilu v Kodani.

„Doufám, že sis užila dovolenou,“ pokračoval neodbytně.

Zabručela něco, co si mohl vyložit podle libosti, a Rak to také okamžitě udělal.

„Výborně, ale s flákáním je konec. Musíš se vrátit domů a makat.“

„Kam domů?“ zeptala se, srdce až v krku.

Rozhodla se, že je pro ni naprosto nepřijatelné, jestli jí přidělil místo v redakci domácího zpravodajství, aniž by se jí zeptal. Z toho by rázem udělala případ pro odborového zástupce, který se asi jmenoval Dan. Potkala se s ním jen jednou, na vánočním večírku před třemi lety, a od té doby už s ním nikdy nemluvila.

„Do Toppinghamu, samozřejmě! V Anglii úplně šílí. IS zaútočil na policii. V Evropě vstupujeme do nové fáze terorismu. Potřebujeme tě tam, Sandová. Nikdo jiný z redakce to nenapíše ani z poloviny tak dobře jako ty.“

Věděla, že Rak má pravdu, ale tohle vítězství mu dopřát nechtěla.

„Než tady všeho nechám, ráda bych věděla, jak si vlastně stojím, a…“

„Momentík, počkej,“ řekl Rak. Slyšela ho, jak na někoho volá.

„Anette, vy už odcházíte?“

Nora zaslechla jakési mumlání.

„Nemůžete tu zůstat o pět minut dýl?“

Další mumlání.

„Protože Sandové musíme koupit letenku. Je v Thajsku a musí se dostat do Toppinghamu. Včera bylo pozdě.“

Po chvilce:

„Díky!“

Vzápětí Rak zase začal mluvit do sluchátka.

„Skvěle, Anette ti letenky pošle mailem. Promluvíme si, až dorazíš do Anglie.“

„Ráda bych zdůraznila, že…“

Jenže Rak už zavěsil a Nora usoudila, že stačí, když mu vynadá až po návratu do Evropy.

*

Krátce před pátou ráno Mon zatroubil před Nořiným bungalovem. Hodila zelený kufr na korbu jeho červeného pickupu a sedla si do kabiny vozu. I v tuhle hodinu se Mon pohyboval s určitým klidem a grácií, které mu vynesly bojovnickou přezdívku Stojící vlna. Noře od prvního okamžiku připomínala půvabný plavný pohyb mořského koníka. I kdyby po zbytek života trénovala, nikdy by se to přesně takhle nenaučila.

První den ji Mon pozoroval. Po tréninku za ní klidně a zároveň rázně přišel a pokoušel se napravit její postoj.

„Tvůj problém je, že jsi pořád připravená na boj. Jsi hodně agresivní,“ řekl tiše.

Překvapeně se na něho podívala.

„Vždyť taky jo, muay thai je přece bojový sport.“

Mon se pousmál.

„Není, k tomu má daleko. To je asi to nejdůležitější, co tě můžu naučit.“

Když jeli po hlavní silnici směrem k přístavišti trajektů, nebe otevřelo stavidla a spustila se jedna z proslulých přeháněk, při nichž měl člověk pocit, že projíždí zuřícím vodopádem. Mon se lijákem bušícím do štíhlých palem nenechal vyvést z míry a obratně se vyhýbal nově vznikajícím velkým kalužím.

Teď seděli na molu v autě a čekali, až trajekt dopluje do přístavu a nabere pasažéry.

„Co vlastně děláš, že musíš tak najednou domů?“ zeptal se Mon. Sledoval, jak se tyrkysové rybářské bárky pohupují v dešti.

„Jsem novinářka, živím se psaním, píšu každý den.“

Podíval se na ni, v jeho pohledu se zračilo cosi jako respekt.

„To je asi těžké, ne?“

Pokrčila rameny.

„Vlastně ani ne. Těžké je to, co děláš ty. Psaní je brnkačka.“

„Pro mě ne,“ odvětil Mon.

Koukli se na sebe a oba se rozesmáli. Nora se zhluboka nadechla a vystoupila do deště. Mon sundal z korby její kufr. Během deseti vteřin promokli na kůži.

„Šťastnou cestu, Noro Sandová, která píše,“ pronesl vážně.

„Děkuju, Stojící vlno.“

Nastoupila na trajekt a sešla do podpalubí. Mířila nejprve na Koh Samui, pak do Bangkoku, Londýna a nakonec do Toppinghamu.

Dovolená skončila.

KAPITOLA 2

Do Yorkshiru se asi nedoneslo, že duben oficiálně patří mezi jarní měsíce. Když Nora krátce po poledni vystoupila na nádraží, do tváře ji bičoval ledový déšť, jako by se ji snažil přesvědčit, že zážitky s Monem a jeho buvolem patří minulosti. Připadalo jí, že vstoupila přímo do prvního verše své nejoblíbenější básně Pustá země, kde se píše, že duben je nejkrutější ze všech měsíců. Nora si naprosto přesně pamatovala, jak silně ji báseň T. S. Eliota zasáhla, když ji jako puberťačka četla poprvé. Jak se ponořila do světa, jenž vyjadřoval beznadějnou touhu, která ji pronásledovala jako černý stín, ať už se ohlížela přes rameno, nebo ne. Zahnala vzpomínky a taxíkem odjela do hotelu Standard, který si zarezervovala z vlaku.

Při pohledu na koberec v pokoji ve druhém patře si vzpomněla na film Osvícení v režii Stanleyho Kubricka a jeho verzi hotelu Overlook. Za dlouhá léta velké čtverce vybledly do smutných odstínů veselých základních barev, jež tvořily část původního designu.

Okno vedlo do parku, kde dvě školačky na lavičce kouřily jednu za druhou. Přestalo pršet a Nora tipovala, že dívky se zřejmě ulévají z výuky v pompézní budově z vápence hned za parkem, kde se podle nápisu u vchodu nacházela Dívčí škola svaté Heleny. Pak jedna z nich vstala a z kočárku, kterého si Nora všimla až teď, zvedla miminko, čímž zničila iluzi o hodince záškoláctví.

Na úzký stůl pod oknem si postavila notebook a snažila se smířit s faktem, že už není v Thajsku. Když dnes ráno dorazila domů, do bytu v Belsize Park, chtěla udělat jen jedno – po mnoha hodinách v letadle se natáhnout do vlastní postele. Vyžadovalo to víc než jen běžnou silnou vůli, aby místo toho posbírala došlou poštu, zalila uvadající pouštní sukulenty a do cestovní tašky si sbalila teplé oblečení a poslední hromádku čistého prádla, kterou v bytě měla. Notebook společně se štůskem napůl popsaných zápisníků strčila do příruční kabely.

Na nádraží King’s Cross si koupila noviny a kafe, do hrnku si nechala dát tolik dávek espressa, kolik se do něj jenom vešlo. Vypila ho celou polovinu a teprve potom získala dostatek energie na telefonát do Globaltu a k nesmírné Rakově radosti se nahlásila do práce.

Andreas na její e-mail neodpověděl. Sice si plánovala, že mu napíše z vlaku, ale jakmile se usadila, hluboce usnula. Vyrušil ji jen průvodčí, který neměl pochopení pro to, že jeden z jeho pasažérů je pořád nastavený na thajský čas, a v Sheffieldu ji vyhnal z vlaku, aby stihla přípoj do Toppinghamu.

Pořád cítila únavu a časový posun. Vděčně ocenila civilizovaný britský zvyk, že každý má právo uvařit si šálek čaje, dokonce i v nejošklivějším hotelovém pokoji.

Na internetu si otevřela web vydavatelství The Mercury. Ve spěchu si od Joea ani od Cathy nestihla vzít číslo, ale naštěstí věděla, kde pracují, a tím pádem měla kde začít.

Číslo na Joeův mobilní telefon objevila hned pod jeho fotografií. Vyzýval každého, kdo se může podělit o dobrý příběh z Toppinghamu a okolí, aby svůj tip napsal nebo zavolal přímo jemu. Každý příběh je svým způsobem zajímavý! Všechny tipy zpracuji naprosto diskrétně, sliboval.

„Joe Foster,“ ohlásil se. Nejdřív byl trochu překvapený a zdálo se, že má napilno, ale sotva mu Nora prozradila, že je také v Toppinghamu, roztál.

„Musím dopsat článek, ale za dvě hodinky končím a mohli bychom zajít na pivo, jo?“ navrhl a nadiktoval jí název hospody vzdálené pět minut chůze od hotelu.

Po skončení telefonátu s Joem našla číslo na jeden ze zdrojů, od něhož čas od času získávala informace při psaní reportáží o IS. Victor Grunch dříve sloužil u britské zpravodajské služby, kde se specializoval na džihádisty, ale od té doby již uplynulo několik roků. Teď vedl vlastní firmu a živily ho soukromé společnosti z celého světa, které potřebovaly bezpečnostní poradenství. Kdykoli mu zavolal novinář, chápal to jako možnost udělat reklamu pro Grunch Security Solutions a Noře nikdy neopomněl připomenout, že pokud ho v Globaltu bude citovat, musí uvést i jméno jeho firmy. Nic proti tomu nenamítala, protože Grunch opravdu věděl, o čem mluví. Seznámila se s ním na konferenci o navrátivších se bojovnících IS, kde vystupoval jako jeden z hlavních řečníků. Na rozdíl od většiny odborníků z bezpečnostních složek si Grunch nebral servítky a nemluvil v nejasných náznacích a nedokončených větách. Jeho závěry byly naprosto jedinečné, stejně jako široké červené šle, které se staly jeho neodmyslitelnou značkou.

Hned jak přijal hovor, Nora poznala, že je zaneprázdněný.

„Grunch, kdo volá?“

Představila se.

„Jistě, pamatuji si vás. Jedu v autě, máte pět minut. Povídejte.“

„Jak máme chápat IS v Toppinghamu?“

„Dvě možnosti: buď navrátilec ze Sýrie, nebo je to někdo z těch druhých.“

„Druhých?“

„Ano, jeden z těch, kteří nemohli odjet. Ti můžou být taky nebezpeční.“

„Jak to?“

„Jde o mladé, kteří se radikalizují online. Jejich rodiče si myslí, že děti jsou v bezpečí, protože je drží doma a mimo dosah gangů a extremistických imámů, ale mladí ve svých pokojích sledují videa Daeše, jež glorifikují svatou válku. Ukazují, jak IS pomáhá Syřanům, kteří zažili násilí a mučení jednotkami Bašára al-Asada. Svatí válečníci rozdávají jídlo a bonbony osiřelým dětem.“

„Copak člověk není sledováním videí online ovlivněn jen do určité míry? Proč o tom jejich rodiče nevědí?“

„Divila byste se, jak rychle a kam až člověka dostane správný druh propagandy. Jakmile se tihle mladí dostanou do spárů jednoho z náhončích, často už se nedá nic dělat. Tihle lidé jsou vycvičeni k tomu, aby mladé uvrhli do samoty a izolovali je od okolí. Dopřejí jim pocit, že jsou důležití, a konspirací to ještě umocní: Vybrali jsme si tě. O svém svatém úkolu pro Alláha nesmíš s nikým mluvit. Vzpomínáte si na útok v Londýně před třemi roky?“

Nora si až moc dobře pamatovala ten příšerný večer, kdy na jednom z mnoha londýnských mostů najela do hloučku lidí dodávka.

„Stál za tím jednadvacetiletý kluk. O rok dřív si plánoval odjezd do Rakky, chtěl se zapojit do války. Jeho mladší sestře se ale něco nezdálo a obrátila se na imáma, který byl dost chytrý na to, aby kontaktoval policii v Leicesteru, kde ten mladík bydlel. Na hranicích mu nedovolili vycestovat a následně se zřejmě choval řádně. V každém případě žil slušně dostatečně dlouho, aby nikomu nebylo divné, když se přestěhoval do Londýna, kde se nakonec pomstil společnosti, která mu zabránila stát se bojovníkem.“

„Podle vašich zkušeností to byl kdo? Zavraždil toho policistu navrátilec, nebo jeden z těch, co nesměli odjet?“

Grunch mlčel a Nora slyšela hlasité cvakání blinkru v jeho autě. Potom vypnul motor a rozhostilo se ticho.

„Jsem na místě,“ oznámil.

„Aspoň v rychlosti?“

„Slečno Sandová, já to video neviděl, nebylo zveřejněno celé. Ale až ho uvidím, a to z pracovních důvodů bohužel budu muset, pak se zaměřím na několik věcí: Co je v pozadí? Co nám tím vlastně sdělují? Kdo na videu mluví a co říká? Jedná se o profesionální likvidaci, tedy jde o někoho, kdo vypadá, jako by to už někdy dřív dělal? Budu sledovat, jak se dotyčný pohybuje. Když člověk dává pozor, skoro vždycky pozná, jestli daná osoba absolvovala vojenský výcvik. Pokud však chcete znát můj rychlý názor, pak nevěřím na IS. Strategicky to nedává smysl. Rozumíte? Musím končit,“ Grunch zavěsil.

Nora pootevřela okno a odsunula plochou televizi stranou, aby měla místo pro notebook a mohla si zapsat pár poznámek. Potom se pustila do rešerší o syrských bojovnících. Půldruhého roku stará zpráva jednoho think-tanku odhadovala, že pokud se IS zhroutí, do Velké Británie se možná pokusí vrátit až čtyři sta bývalých bojovníků, kteří se zde narodili a vyrostli.

Nejen Britové mají tenhle problém, konstatovala Nora. Podle zprávy by ze Sýrie nebo Iráku mohly zpět do Evropy zamířit přibližně dvě tisícovky bývalých bojovníků. Pro Dánsko by to znamenalo dobrých sto padesát navrátilců.

Zpráva dospěla k závěru, že je prakticky nemožné rozlišit, kdo je zatvrzelý džihádista a kdo mladý naiva, jehož nalákaly sliby o rajském chalífátu a velké poctě, místo nichž však našel nesmyslnou brutalitu a teď se chtěl vrátit k běžnému životu na Západě.

Několik málo odborníků se domnívalo, že u těchto mladých lidí existuje šance na nápravu, ale jiní to viděli jako beznadějný úkol.

Francouzský ministr se vyjádřil, že pro něho by bylo nejlepší, kdyby lidé „kteří se rozhodli v Sýrii bojovat na straně islamistů, v Sýrii také zemřeli“, a mluvčí americké armády přiznal americkým novinám, že rozkaz zněl střílet na jednotky IS bez ohledu na to, zda v nich evropští občané jsou nebo ne.

Vláda ve Velké Británii začala lidem, o nichž věděla, že se připojili k IS, odebírat britské občanství a tím pádem jim vzala i možnost vrátit se domů. Kolika se návrat do Velké Británie podařil, zpráva neuváděla.

Nora zavolala na think-tank pro aktuální komentář, ale narazila na telefonní záznamník. Vyhledala si tedy islámská centra v Toppinghamu. Snad by jí někdo mohl osvětlit, proč IS udeřil tady, a ne například v Londýně. Možná si policie v britském hlavním městě lépe uvědomovala rizika než ta ze čtvrtmilionového města v jižním Yorkshiru. Ale proč zrovna tady? Proč ne v Sheffieldu, Manchesteru, Birminghamu nebo třeba v Brightonu? Tipovala, že pachatel má ke zdejšímu prostředí nějaký vztah, ať už v Sýrii byl, nebo ne.

Vytočila číslo na islámské centrum, které se zdálo být ve městě největší, a telefon zvedl jakýsi Abú Wáhíd. Jakmile uslyšel, že Nora je novinářka, začal používat fráze, které zněly, jako by je četl přímo z papíru před sebou.

„Odsuzujeme veškeré násilí. Islám je mírumilovná kultura. Neznáme tady ve městě nikoho, kdo by mohl spáchat takové zvěrstvo,“ mlel a pokračoval: „Distancujeme se od činu, jenž odporuje Mohamedovu učení.“

Několikrát se pokusila přerušit proud jeho slov, ale muž byl zkušený a očividně se mezi větami nemusel vůbec nadechovat. Konečně se jí podařilo něco říct.

„Můžu se u vás zítra stavit a promluvit si?“

„Nevím, čemu by to posloužilo.“

„Ráda bych na tu tragédii znala váš názor.“

„To tvrdí všichni, ale když přijde na věc, náš názor nikoho nezajímá,“ odvětil Abú Wáhíd unaveně.

„Mě to zajímá,“ ujišťovala ho Nora.

„Proč byste měla být jiná než všichni ostatní novináři?“

„Protože k vám chci dojít a promluvit si?“

Abú Wáhíd si povzdechl.

„Nevím, k čemu by to bylo,“ řekl a zavěsil.

Rozhodla se, že tak snadno mu to neprojde. Třeba se mu bude hůř odmítat, když se setkají tváří v tvář. A i kdyby ne, tak snad v centru budou jiní, s nimiž by si mohla popovídat.

Zašilhala směrem k posteli. Polštáře vypadaly neobyčejně měkce a Nora znovu cítila, jak se jí zmocňuje únava. Nicméně věděla, že musí zatnout zuby a na spánek prozatím zapomenout, protože by se jí to vymstilo později. Raději zapnula rychlovarnou konvici, ze dvou malých balení rozpustné kávy si uvařila hrnek kafe a dolila ho trvanlivým mlékem z plastového kelímku, který připomínal vybavení domečku pro panenky.

Stmívalo se a déšť zesílil, jako by se snažil zavrtat do půdy. Toužebně zavzpomínala na deštník, který nechala v londýnském bytě. Při popíjení kafe si všimla taxíku se zhasnutými světly. Stál na kraji parku. Dívky s kočárkem už dávno odešly, ale v šeru mezi stromy zahlédla pohyby. Přemýšlela, jak zoufalý asi člověk je, aby za takové sloty chodil venku. Skrz větve nebylo vůbec nic vidět, možná si taxikář jen odskočil z naprosto přirozených důvodů. Zhluboka se nadechla a poslala Andreasovi esemesku.

Můžeš mluvit?

Zavolal za pár vteřin.

„Ahoj,“ pozdravil.

Hlas měl chraptivý, zněl unaveně a z toho jednoho jediného slova Nora poznala, že je vyčerpanější, než kdy byl. Slíbila si, že mu zavolá pouze jako kamarádka, ale to jedno slůvko prolomilo její ochrannou bariéru, která už byla beztak z únavy v troskách, a do srdce jí zabodlo malý osten.

„Co se děje, Andreasi?“

„Viola je v nemocnici. Dělají jí všechny možné testy, ale nedokážou přijít na to, co jí je. Má vysokou horečku a nestabilní srdeční ozvy.“ Povzdechl si.

„Proboha, to musí být hrůza.“

„Doktoři tvrdí, že už je mimo ohrožení života, ale moc nescházelo.“

Málem se mu zlomil hlas.

„Kde teď jsi?“ zeptala se.

„Zrovna jsem na cestě do lékárny. Musím něco dělat. S malou je teď na pokoji Birgitte a moje máma.“

„Ach, Andreasi, to mě moc mrzí. Jak je na tom Birgitte? Pro ni to musí být strašné.“

„Bere to líp než já.“

Nora v pozadí slyšela šoupání posuvných dveří a skřehotavé hlášení z reproduktoru.

„Musím běžet. Díky, že jsi mě vyslechla. Nevím proč, ale potřeboval jsem to říct právě tobě.“

„Andreasi, volej kdykoli.“

„Díky, ahoj.“

Málem si ani nevšimla, že se během rozhovoru posadila na postel. Lehla si na záda, zavřela oči a vnímala, jak nad ní vítězí spánek. Byl jako měkounký přehoz, který si člověk přetáhne přes hlavu a díky němuž zapomene na sťatého policistu, bojovníky IS a Andrease, který kdesi v Kodani nemá daleko k pláči. Klesla jí víčka a Nora zrovna vplouvala do tmy, když ji telefon přinutil vrátit se do hotelového pokoje. Volal Tom. Hovor nepřijala a za třicet vteřin jí přišla esemeska, že v hlasové schránce má nový vzkaz. Nechala ho tam. Neměla sílu přemýšlet, jak si v jejím životě právě teď stojí tmavovlasý vydavatel ze Soho. To zjistí, až se jednoho dne vrátí do Londýna. Přinutila se vstát a šla si dát horkou sprchu.

*

O tři čtvrtě hodiny později stála u baru v The Maiden’s Head, kde to vypadalo přesně podle očekávání: hospoda přežívající desítky let ve městě, jež se kdysi proslavilo železářským průmyslem a dnes se muselo vypořádat s mírou nezaměstnanosti, která se, jak se zdálo, nikdy neubírala správným směrem. Jediný důkaz, že pub se nenalézá v roce 1975, byla plochá televize v rohu místnosti. Na obrazovce běžel kriket z místa, kde bylo výrazně lepší počasí než v Toppinghamu.

Nora se zahleděla za bar, kde stál velký kanystr s levnou kolou. Raději si u usměvavé barmanky se stříbrnými třpytícími se očními stíny a umělými řasami objednala půl pinty piva. Zrovna lovila v peněžence pětilibrovou bankovku, když jí zezadu poklepal na rameno Joe.

„Ahoj, Noro, rád tě vidím. Jsme tamhle,“ ukázal dozadu do lokálu, ke stolu kousek od blikajícího hracího automatu. U stolu seděli tři muži a Joe jí je postupně ve stručnosti představil.

„Matt dělá ve sportovní redakci, teda pokud se mu chce něco dělat. Greg má tu smůlu, že sedí u stolu se mnou. A tenhle velkej kníráč je můj brácha Chris.“

„Nora je z Dánska, dělá kickbox, seznámili jsme se v Thajsku.“

Každému zvlášť kývla na pozdrav a se svým pivem se usadila proti Chrisovi. Oba novináři se hádali kvůli fotbalovému reprezentantovi. Nora pochopila, že jde zřejmě o to, zda by kvůli své poslední sexuální eskapádě měl dotyčný hráč dostat stopku, nebo jestli je jeho výkon na hřišti tak oslnivý, že by se mu mělo všechno prominout.

Netrvalo dlouho a Joe se do debaty také zapojil.

Chris upíjel ze své sklenice mocnými doušky, sledoval kriketový zápas, ale tu a tam zašilhal směrem k Noře. Zjevně neměl v plánu začít konverzaci, a proto se Nora rozhodla udělat první krok.

„Joe říkal, že jsi u policie?“

Přikývl.

„Prý jsi Crowa znal dost dobře?“

Další souhlasné přikývnutí.

„Co se mu podle tebe stalo?“

Chris přimhouřil oči a natočil se bokem.

„Copak ty jsi neviděla zprávy?“

Nora se otřásla.

„Jo, já jen myslela…“

„Byl to můj kámoš. Dneska jsem skoro celej den proseděl u jeho ženy… teda vdovy, Mary. Mají čtyřletýho kluka, bere mě jako hodnýho strejdu Chrise. Jak mu mám asi vysvětlit, co se stalo jeho tátovi?“ Upřeně zíral na obrazovku.

Nora ho opatrně vzala za paži a přinutila ho, aby se obrátil k ní. Čekala, dokud se jí nepodívá do očí.

„Chápu, že je to hrozné. Ale já to myslela takhle: Jste si úplně jistí, že video není zinscenované? Vždyť se stále nenašlo jeho tělo. Není možné, že je pořád unesený a video je jen trik, který má lidi k smrti vyděsit?“

Chris zavrtěl hlavou a dlaní si přejel ústa, jako by se pokoušel zastavit slova, která se mu řinula ze rtů.

„Já to video viděl, celý. Ed je mrtvý, o tom není pochyb. Věř mi. Fakt je.“

„Jak to, že jsi tu nahrávku viděl?“

„Sloužil jsem tu noc, co ji poslali na zdejší policejní stanici. Všem zaměstnancům poslali hromadný mail, do předmětu napsali: Dostal, co si zasloužil. Vedení nám prakticky hned přikázalo to smazat, takže jsem to smazal, ale ještě předtím jsem si to stihnul prohlídnout.“

Zahořkle dopil a podíval se na ni, jako by ji viděl poprvé.

„Ty jsi novinářka, že jo?“

Kývla.

„Ano. Omlouvám se, jestli ti to Joe neřekl, ale jsem.“

„Vyptáváš se kvůli článku?“

„Jo, ale zatím nevím, co napíšu.“

Zamračil se na ni. Zvedla jeho prázdnou sklenici, kterou právě postavil na stůl.

„Mám to otočit?“

Přikývl a opět se zahleděl na kriketový zápas. Venku se mezitím setmělo, z pubu pomalu odcházeli ti, kteří se po práci stavili na jedno, a jejich místa zabírali příchozí, kteří zde stráví zbytek večera.

Když se vrátila s podnosem s pěti pivy značky Iron & Steel, která jí láskyplně načepovala barmanka se stříbřitým pohledem, Chris se tvářil smířlivěji. Vzal si jednu sklenici a připil všem u stolu. Joe a jeho kolegové se v rozhovoru posunuli dál, teď porovnávali klady a zápory stávajícího reprezentačního trenéra s jeho předchůdcem, na jehož neschopnosti se jednohlasně shodli. Problém je, jak zkrotit Rooneyho, zaslechla Nora, a vzápětí opět zaměřila svou pozornost na Chrise.

„Jsi si naprosto jistý, že na tom videu je Ed Crow?“

„Jo. Byli jsme kámoši od chvíle, co jsme začali jezdit na našich vytuněných fichtlech a na tajňáka pili plechovkový pivo jeho fotra. Jeho hlas poznám vždycky.“

„Takže to byl Edův hlas?“

Chris se schoulil.

„Jo, prosil o život. Mluvil o malým a manželce, měl je hrozně rád. Připadalo mi, že jeho řeči byly tomu chlapovi se šavlí úplně fuk. Choval se tak chladně.“

„Profesionálně?“

Pokrčil rameny.

„Viděl jsem to video jako jeden z prvních, protože jsem si úplnou náhodou zrovna to pondělí večer kontroloval maily. Pak jsem jen čuměl do blba. Vůbec jsem nechápal, co jsem to vlastně viděl.“

Zachvěl se mu hlas. Pořádně se napil.

„Vybavuješ si něco o tom chlapovi?“

Opět pokrčil rameny.

„Měl na sobě nějakou vojenskou uniformu. Kuklu. Nebyly mu vidět oči. No prostě to, co ukazovali ve zprávách.“

„Pozadí?“

„Bílé stěny. U stropu holá žárovka. Nic zvláštního. Mohlo to být ve skladu, garáži, kdekoli.“

„Byla na pozadí vlajka IS nebo něco podobného?“

„Ničeho takového jsem si nevšiml. Jen černý závěs, bílé stěny a silná holá žárovka.“

Nora usrkla piva a čekala. Věděla, že Chris bude pokračovat.

„Když Ed domluvil, chlap ho tou šavlí podřízl, jako kdyby porážel kozu podle halalu.“

Nevědomky si prstem přejel po krku zleva doprava.

Nora cítila, jak se jí z únavy a druhého piva v prázdném žaludku dělá zle. Chris ovšem ještě neskončil.

„Ed křičel a pak najednou ztichl. Všude stříkala krev, jakože hodně, a najednou zase nestříkala vůbec. Potom mu ten chlap začal uřezávat hlavu. Trvalo to mnohem dýl, než by člověk čekal. V krku jsou průdušnice, kosti a všechno možný, a šavlí to jde docela těžko, i když je nabroušená. Neviděl jsem, co přesně dělal, protože kamera byla na stativu a on ji nijak neposunul. Bylo ale slyšet, že to nešlo moc lehce,“ řekl suše.

Nadechl se a pokračoval, jako by byl v transu.

„Nevím, proč jsem to v tom momentě nevypnul. Proč jsem se nedíval jinam, neztlumil zvuk nebo jednoduše neodešel, ale nemohl jsem.“

Měla sto chutí ho požádat, aby zmlkl, ale on už se v jejich konverzaci dostal za bod, kdy byl schopen přestat. Zbýval jen hořký konec a k tomu se blížil mílovými kroky.

„Nakonec držel Edovu hlavu v ruce. Zvedl ji za vlasy. Edovi nebylo vidět do očí, měl je pevně zavřené, ale pusu měl tak nějak nakřivo, jako kdyby měl křičet na věky věků.“

Odmlčel se.

„Tohle jsi chtěla slyšet? Hodí se ti to do článku?“ zeptal se zatrpkle.

Než mu stihla odpovědět, Joeovi zazvonil mobil.

Nora viděla, jak zbledl. Vstal, chtěl vyjít ven, aby lépe slyšel.

Slyšela, jak se do telefonu ptá: „Už je tam policie?“

Vzápětí hovor ukončil a Nora zachytila jeho pohled.

„Našli ho?“ zeptala se.

„Vypadá to tak. Jedu tam.“

„Pojedu s tebou,“ oznámila.

Oblékla si svetr a šla na ulici chytit taxi. Joe se mezitím rozloučil s bratrem. Pak si sedl na místo spolujezdce a řidiči nadiktoval adresu v Mulberry Road.

„Kdo ti volal?“ vyzvídala.

„Tommy.“

„Kdo je Tommy?“

„Hráli jsme spolu fotbal. Párkrát jsem mu před staršími kluky zachránil prdel. Bydlí teď v jedné ne zrovna dobré čtvrti a často mi dává tipy. Říkal, že u jedněch garáží je hotové pozdvižení. Povídá se, že tam našli tělo, které by mohlo patřit Edovi.“

*

Za deset minut odbočili na Mulberry Road. Podle modrého blikajícího majáčku zaparkovaného policejního vozu obyvatelé okolních paneláků hned poznali, že se u polorozpadlých garáží stalo něco vážného.

Zatímco Joe platil taxikáři, Nora se choulila na dešti a do tváří ji bodaly ledové jehličky.

Garážové bloky stály za železným mřížovým plotem, celkem se jednalo o čtyři podlouhlé stavby z červených cihel. V každém bloku napočítala dvanáct garáží, všechny s rezavými rolovacími vraty. Celé to tady připomínalo předměstí Černobylu. Bylo to tu opuštěné a neudržované a cedule hlásala, že tady se nacházejí Osbornovy nájemní garáže.

Uniformovaný policista ve voze soustředěně mluvil do vysílačky a jeho kolega bojoval ve větru s upevněním modrobílé plastové pásky, která světu oznamovala, že do garáží je vstup zakázán. Za ním Nora viděla pootevřená rolovací vrata.

„Proč tady nejsou kriminalističtí technici a vyšetřovatelé?“ zeptala se.

Joe pokrčil rameny.

„Myslím, že jsou na cestě, ale v pátek večer si každej zajde na pivo, takže asi chvíli trvá, než je seženou. Někteří pojedou až ze Sheffieldu, jestli teda budou schopní řídit,“ vysvětloval.

Vydala se ke garážím a přes rameno se ohlédla na Joea. „Jdeš?“

Chvíli váhal, pak se vydal za ní.

Došli k uniformovanému policistovi. Rychle vzhlédl, ale nic neřekl.

Joe mu pokývl.

„Je to Crow?“ zeptal se.

Odpovědí mu bylo krátké přikývnutí.

„Collinsi, můžeme se na něho v rychlosti mrknout?“

Collins se na pár vteřin zamyslel.

„Máte dvě minuty, pak vypadnete. Nepůjdete dovnitř a nebudete na nic sahat. A jsi mým dlužníkem,“ odsekl.

Nora zaregistrovala červenohnědou skvrnu, která se mísila s dešťovou vodou a v prasklém asfaltu vytvořila narezlou louži.

Déšť zmírnil pach smrti, ale nebylo pochyb. Páchlo to tu sladce a dusivě. Naposledy to cítila, když psala o zemětřesení z místa, kde ještě po týdnech vytahovali ze zřícených domů oběti.

Přidřepla si, aby do garáže lépe viděla, ale kvůli tmě neviděla vůbec nic.

Na dveřích visel zbytek naprosto nevhodné veselé žluté samolepky s napůl přetrženou palmou a písmeny SUNSH.

„Kdo ho našel?“ vyptávala se Collinse a snažila se na mobilu zapnout baterku.

„Nevím, asi nájemce garáže. Volal nám anonym, ale mluvil o divném smradu a trval na tom, abysme to prověřili. Když to operační zadal, byli jsme prostě nejblíž.“

Joe mezitím vylovil z kapsy bundy malou baterku a slabým paprskem žlutého světla propátrával vnitřek garáže. Přejel po stole, židli a tenkých černých kovových nohách kamerového stativu bez kamery. Na zemi ležel ranec o velikosti těla dospělého muže zabalený do zakrváceného trenčkotu. Kužel světla dorazil ke stolu uprostřed prostoru. Ležela na něm hlava Eda Crowa. Oči měl zavřené, pokožka získala žlutobílý nádech.

„Jak je…,“ vyhrkla Nora, ale vtom jí rameno sevřel ocelový dráp.

KAPITOLA 3

„Kdo kruci jste a co tady děláte?“

Nora se zvedla. Dívala se do tváře rozezlené rusovlásky. Žena nečekala na Nořinu odpověď a otočila se k Joeovi.

„A vy, Fostere, byste měl vědět, jak se chovat. Zmizte. Hned.“

Na parkovišti Nora a Joe spatřili otlučenou dodávku zaparkovanou přes tři stání a vedle ní tři muže a ženu. Oblékali se do jednorázových kombinéz, čímž okolnímu světu signalizovali, že je po naději na nalezení někoho živého, teď začíná honba za forenzními stopami. Nastává čas papírových sáčků, pinzet a zkumavek.

„Kdo to byl?“ vyzvídala Nora.

„Veronica Paytonová, jedna z našich nejostřejších vyšetřovatelek.“

„Jo, to jsem si všimla, že je ostrá. Bude mít Collins problémy?“

Joe zavrtěl hlavou.

„Možná trochu.“

Zůstali stát na dešti a pozorovali techniky, kteří u garáže rozestavovali světla. Na parkoviště vjel vůz BBC, krátce nato dorazila partička ze Sky News. Postavili stany, aby kameramany a novináře ochránili před deštěm, reportéři se chystali na živé vysílání, aniž by přesně věděli, o čem vlastně mají mluvit.

„Pověz mi o Paytonové něco víc,“ požádala Nora.

„Hned od začátku ji zapojili do vyšetřování. Brácha nenávidí jak ji, tak všechno, co představuje.“

„A to je co?“

„No, znáš to. Je poměrně nová a je to takový ten politicky korektní typ, co si myslí, že za tři týdny zmodernizuje celý policejní sbor. Každopádně z tohohle případu ji asi stáhnou.“

Došel k nim Collins a ukázal k Mulberry Road.

„Šéfová vzkazuje, že by ocenila, teda řekla to trochu jinak, kdybyste odsud vypadli.“

„Proč myslíš, že ji stáhnou?“

„Povídá se, že ministryně požaduje vyslání speciálního týmu z Londýna. Paytonovou to vytáčí, ale nic s tím nenadělá. Příkaz z vyšších míst,“ vysvětloval Joe.

Collins potřásl hlavou, jako by v něm pouhá představa londýnské policie na posvátné půdě Toppinghamu vyvolávala obrovský smutek.

„Víte, koho z Londýna pošlou?“ zeptala se Nora.

„Nemám zdání, stejně na tom nezáleží. My toho hajzla, co to udělal, dostaneme sami, nemusí nám pomáhat nikdo z jihu,“ prohlásil Collins.

Než mu stihla položit další otázky, ukončil rozhovor a přes parkoviště se vydal k fotografovi v tmavé pláštěnce, který si nesl teleobjektiv o velikosti dobře rostlé gorilí paže.

„Hej, vy tam! Koukejte vypadnout!“

Neslyšela fotografovu odpověď, ale viděla, jak mává žlutou novinářskou legitimací. V dešti se rozehrála pantomima. Fotograf se snažil policistu obejít, ten se mu s rukama překříženýma na hrudi stavěl do cesty. Připomínalo to tanec, který si vyzkoušeli už dřív.

Joe potřásl hlavou.

„To je Keith Snyder. Je na volné noze, dělá pro The Sun, The Mail a každého, kdo zaplatí. Jestli tady u nás potřebuješ fotografa, radím ti, aby sis vybrala někoho jiného. Snyder má spoustu nepřátel. A moje teta, která bydlí nad ním, říkala, že je to ten typ, co mlátí manželku. Je to fakt kretén.“

Nora si slíbila, že ráno zavolá Rakovi a zeptá se, jestli jsou v rozpočtu i peníze na Petea. Ráda by ho tady měla.

Joe ji vzal za paži.

„Pojď, padáme. Tady se už nic víc nedozvíme a já musím napsat článek na web.“

Následovala ho k hlavní ulici.

Joe nepatrně zaváhal.

„Odsud dojdu do redakce pěšky. Mám ti zavolat taxi?“

Do map v mobilu si zadala adresu hotelu Standard. Bylo to osm minut chůze.

„Ne, nemusíš, půjdu pěšky. Stejně už jsem promočená na kůži.“

Joe se zadíval na temnou, liduprázdnou hlavní ulici.

„Opravdu?“

„No jasně, za deset minut jsem v hotelu.“

Chvíli přemýšlel, ale nad rytířskostí nakonec zvítězil termín odevzdání článku.

„Tak jo, vždyť přece děláš kickbox,“ zasmál se, vytáhl si límec k uším a vydal se opačným směrem než ona.

Nora přešla ulici a prošla kolem potemnělé zubní kliniky. Minula nonstop obchod, jehož obsluha se neobtěžovala schovat před deštěm stolek s pár ubohými kousky zeleniny. V červené míse s vodou na dně se koupaly okra, lilek a červená cibule. Na chviličku se zastavila před výlohou polepenou vším možným, od vizitek s nabídkou „speciální masáže“ po místní taxikářské firmy a inzeráty lidí hledajících práci, zahradníka nebo spolubydlícího.

Z hlavní odbočila do obytné čtvrti. V klidných ulicích mezi rodinnými domy se pohybovalo jen pár lidí. Jediný zvuk vydávala vzdálená auta a zurčení neutuchajícího deště v žlabech.

Opět si v mobilu ověřila trasu. Rozzlobilo ji, když zjistila, že jde špatně. Teď to k hotelu měla dvanáct minut. Telefon jí navrhl, aby si cestu zkrátila přes sídliště. Krátce zvažovala, že to raději obejde. Připadalo jí, že mezi domy panuje nezvyklá tma, a hned si všimla několika rozbitých pouličních lamp.

Zaťala zuby a vykročila do tmy.

Zdálo se, jako by mezi paneláky tolik nepršelo. Chvíli si myslela, že slyší, jak se od betonu odráží zvuk cizích kroků. Rychle se otočila, ale v temnotě za ní byly jen prázdné cestičky s rozbitými lampami.

Naslouchala, ale slyšela jen cákání deště a slabý zvuk provozu z hlavní, ke které mířila.

Ještě jednou se podívala do mapy. Za sedm minut bude v suchu na recepci hotelu. Zrychlila a v duchu si opakovala pravidla, která kdysi nasbírala do článku o sebeobraně.

Útočníci si vždy vyberou oběť, jež už od pohledu vypadá slabě. Jdi uprostřed ulice. Tvař se, že máš plné právo jít, kudy chceš. Nedívej se druhým do očí, ale neboj se ani oči zvednout.

Proti ní jeli dva mladíci na rozvrzaných horských kolech. Prudce zabrzdili a Nora sebou trhla. Kluci se rozesmáli a pokračovali v jízdě.

„Krávo!“ zakřičel na ni jeden z nich. Ignorovala to. Na dalším rohu zabočili a Nora na temné cestě osaměla. Zůstala sama, a navíc měla dojem, že ji někdo sleduje. Šlo jen o nepatrný závan v podvědomí, ševelení v dešti.

Raději na to přestala myslet. Určitě na ni z oken zírají místní, protože ji v téhle čtvrti nikdy neviděli. I přesto zrychlila a prošla kolem domu, v němž očividně probíhala party. Z otevřených oken v prvním patře se do okolí rozléhaly basy a vztek patřící k rapu a mísily se s křikem a smíchem zevnitř.

Vzhlédla a v dáli před sebou zahlédla světelný poutač hotelu. Stačilo přejít otevřené prostranství a projít podél křoví a houští u plotu. Okraj lesíka byl poslední překážkou, která ji dělila od horké sprchy, po níž si zaleze do sněhobílého povlečení a bude spát.

Sotva zašla mezi stromy, opět kroky zaslechla.

Rychle se ohlédla a letmo zahlédla vysokou ramenatou postavu. Napadlo ji, že zpomalí a nechá muže přejít. Kdyby to byl místní, co venčí psa, měla by ho raději před sebou, aby na něho viděla. Ovšem jakmile zpomalila, i on zjevně ubral na rychlosti. Mezi slábnoucími kapkami deště slyšela jeho přerývaný dech. Najednou si byla jistá, že jde o jednoho z těch perverzních idiotů, kteří číhají na nevinnou ženu a proti její vůli ji zapojí do svého ubohého sexuálního života. Spletl se, jestli počítal, že mu to vyjde i s Norou Sandovou.