Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

Poděkování producentovi a režisérovi Miloslavu Šmídmajerovi

Poděkování odpovědné redaktorce Romaně Jarolínové

Za vším hledej ženu

Dagmar Užkonečně Šťastná

Za vším hledej ženu

Co ve filmu nebylo…

Text © Dagmar Užkonečně Šťastná, 2022

Foto © Bio Illusion, s. r. o., Renáta Foltysová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4956-7

„Jedna ženská vidí někdy dál než pět mužských s dalekohledem.“

Jan Werich

 Mám plán

Nikdy jsem nenapsala žádnou knihu. Vlastně jsem to neměla nikdy ani v plánu! Jenže plán, který se nedá změnit, není dobrý plán!

To takhle jednou potkáte chlapa, který voní cigárem a Chanelem Bleu, podlomí se vám nohy a zvlhnou tanga…

Knihy píše dneska každý, napíšu film. A nespoutaného, vášnivého hajzla bude hrát Jan Kraus.

Film je hotov! A hlavní roli nehraje Jan Kraus. Není to Jan, je to Marek. A Marek je boží. Markovi tu nespoutanost, vášeň a Chanel Bleu prostě věřím!

Aneb když jde všechno podle plánu, někde se stala chyba!

Elon Musk jednou řekl: „Mám v plánu vycestovat na Mars a udělat z něj svůj domov.“

Já mám odvážnější plán!

Chci, abyste si knihu přečetli, fakt, všichni! Jedině tak se totiž dozvíte, co všechno se do filmu nevešlo…

 1.

VŽDY SE DÍVEJ NA VĚCI Z TÉ LEPŠÍ STRÁNKY.JESTLI TAKOVÁ NENÍ, KUP RŮŽOVOU BARVU A NATŘI TU TEMNOU…

Budelli – malé Tahiti na severu Sardinie, plody moře, skvě-lé víno, obloha modrá, pizza italská, okouzlující západ slunce, teplé moře, pěna bílá, vlny šedé, Marta a já…

Nejsem tady s Jakubem, jsem tady s Martou. Jakub mě miluje. Jakub je hodný, milý a zodpovědný mladý muž. My ženy hledáme zodpovědné, hodné a milující muže. Hledáme muže, kteří nás nikdy nezradí, nikdy nepodvedou, kteří se nikdy nepodívají na jinou ženu, kteří se s námi ožení z obrovské a čisté lásky a nepřestanou nás milovat do konce svých dnů. My ženy hledáme muže, kteří jsou pro nás a naše děti schopni vybudovat krásný, klidný a láskyplný domov. Jakub je takový muž. Říká se: Jestli chceš vědět, jaký bude manžel, podívej se na jeho vztah s mámou! A tady můžu být klidná. Jakub miluje celým svým srdcem svou mámu a je pro ni schopen udělat úplně všechno, a až jeho máma umře, bude nejvíce na světě milovat mě. A to je, myslím, dobrý výhled do budoucna…

Ještě máme dva dny do odletu, Marta se probouzí na lehátku, obrací své opečené tělo na záda a přemýšlí nad návratem. „Bude nás Jakub čekat na letišti?“

„Určitě, myslím, že se mě nemůže dočkat,“ odpovídám trochu laxně a Marta se usmívá.

„A ty? Taky se ho nemůžeš dočkat?“

Asi bych teď měla odpovědět, že po deseti dnech se mi po Jakubovi stýská. Možná dokonce, že umírám touhou? Jenže, není to pravda. „Marto? Jsem divná, když si na něj vzpomenu, jen když mi zapípá SMS?“

Marta vstává a utíká do moře. Moře je klidné, slunce pomalu zapadá za obzor. Vstávám a rozbíhám se za ní. To je nádhera, to je štěstí, to je svoboda, volnost…

Jsme krásně odpočaté, opálené, jen naše vlasy vypadají vždycky večer, když uschnou, trochu nechutně. Jsou totiž skrz naskrz slepené solí, a jestli se ptáte proč, tak protože si nemyjeme hlavu. Marta před odletem kdesi vyčetla, že mýt si hlavu u moře je ta největší pitomost, protože když necháte vlasy nasolené, naberou minerály a sílu a my na ně celý rok nebudeme potřebovat zábal, ani masku z medu a vajec.

A jak to máte vy? Myjete si u moře hlavu? A chodíte na zábaly vlasů? My na zábaly vlasů chodíme docela pravidelně, protože to kadeřnictví, do kterého chodíme, patří naší kamarádce Ireně. Je to pro nás spíše taková společenská záležitost a prostor na slepičí pokec než nezbytná kadeřnicko-kosmetická nutnost, což se po naší dovolené určitě nezmění, takže můžeme s jistotou prohlásit, že dredy a svědění hlavy nám otravuje pobyt u moře úplně zbytečně! Marta ale říká, že zkusit se má všechno!

Irena je o pár let starší než my. Irena je úspěšná, sebevědomá, zabezpečená a na rozdíl od nás i vdaná. Irena postupně vybudovala kadeřnické, nehtové, solární a kosmetické studio a k tomu navrch ještě dámské fitko, kam muži vůbec nemají přístup, a tak se tam ženy cítí se svými kily neočumovaně, svobodně a bezpečně. Ano, tohle všechno Irena vybudovala a řídí. Do svého nabitého podnikatelského života se ale Irena zamilovala natolik, že úplně zapomněla mít děti. A my si někdy říkáme, že jí možná úplně stačí Martin. Martin je Irenin manžel a Irenin pravý opak. Martin je takové velké, hravé a veselé dítě. Martin trénuje tenis a miluje všechny sporty. Martin kouká na všechny sporty. Martin provozuje všechny sporty, takže Martina nepotkáte jinak než ve sportovním outfitu, zásadně na kole a s báglem na zádech. Martin je usměvavý a šťastný. Teda, mimo domov zcela určitě.

Číšník nám přináší velikánskou vypečenou pizzu a nalévá víno. Tak krásné je moře, když zapadá slunce a my si vychutnáváme předposlední večeři na pláži.

„Jakub je skvělý kluk, má tě rád. Mě od té doby, co jsem se rozešla s Petrem, nemá rád nikdo.“

„On by se někdo našel, jenže ty nechceš!“

„Mám takovou smůlu v lásce, že kdyby padali chlapi z nebe, tak na mě stopro spadne ten největší kretén.“ Dolévám víno v paprscích zapadajícího slunce. „Možná mám jen vyšší nároky…,“ dodává s plnou pusou Marta a sahá po orosené skleničce.

Myslím, že je dobré mít vyšší nároky, protože čím jsme my ženy starší, tím více si uvědomujeme, že nám nestačí, aby muž uživil rodinu, ale chceme, aby byl také tolerantní, pozorný, vyrovnaný a přizpůsobivý, a taky by měl mít smysl pro humor a měl by mít uhrančivé oči, sportovní postavu, nové auto, výbornou práci a hromadu bezmezné lásky na dlani…

„A třeba jsem už stará,“ pojišťuje svůj postoj Marta.

„Ty nebudeš nikdy stará. Unavená a střízlivá to jo, ale stará nikdy,“ s úsměvem vyvracím Martě tu hloupou teorii.

Marta pozvedá číši a s povzdechem konstatuje: „Hrozná doba! Po milionech let evoluce jsou ti chlapi trochu zklamání…“

 2.

ŽENY MAJÍ MNOHO CHYB. MUŽI JEN DVĚ. VŠECHNO, CO ŘEKNOU, A VŠECHNO, CO UDĚLAJÍ.

Popadáme přijíždějící kufry z pásu, šouráme se příletovou halou a já zapínám mobil. Přichází mi záplava SMS. Mezi jinými i od pana ředitele a od Jakuba.

ŠÉF: Alex, nevím přesně, kdy přiletíte, ale ozvěte se prosím hned. Děkuji.

JAKUB: Alex, nezlob se, nemůžu pro vás přijet na letiště. Potom ti to vysvětlím. Miluju tě.

Jakub je většinou naprosto spolehlivý a skoro vždycky se o něj můžu opřít, ovšem když je na blízku maminka, mají, bohužel, přednost čtvrteční akce v Kauflandu, vymalování spíže, louskání ořechů, krémování bot, klepání koberců nebo výlet za kamarádkou ze střední školy, která dělá farářku v jakési zapadlé vesničce na Bruntálsku, kde nemají ani internet.

„Marto?“

Marta se zastavuje a já jí ukazuju, co Jakub napsal. Nechápavě kroutí hlavou. „No tak hlavně že víme, že tě miluje, to nás uklidnil, chlapec.“

„Měly jsme tam zůstat. Tam bylo tak krásně…“ Vracím se v myšlence zpět k moři a Marta tomu dává pomyslnou tečku.

„Měly! Dovolenou bez chlapů by měla hradit zdravotní pojišťovna!“

Pokračujeme směrem k východu. Vytáčím pana ředitele s hrůzou, co v práci nepočká. Vycházíme ven a Marta si to míří rovnou k taxíkům. Na objednané taxi tam čeká pár lidí a mezi nimi elegantní starší muž, který je zřejmě na řadě, protože mává telefonem a taxík míří k němu. Muž s malým kufříkem na kolečkách jde směrem k zastavujícímu vozu, ale Marta je rychlejší. Taxikář má najednou Martin loďák v ruce a Marta se mu, bez skrupulí, láduje do vozu. Muž nevěří svým očím. „No tohle nemyslíte vážně, slečno!“

Já se loučím s panem ředitelem, který je rád, že jsem zpět, a ještě raději by byl, kdybych jela z letiště rovnou do práce. Marta na překvapeného pána, kterému ukradla taxík, vůbec nereaguje a sedá si odhodlaně do vozu. Já přicházím a na zoufalého pána se alespoň mile usmívám. Pán vidí, že je to marné, taxikář vidí, že je to marné, a tak dává i moje obří zavazadlo do kufru vozu. Pán si posouvá sluneční brýle na čelo a neskrývá udivený výraz. Ještě jednou se na něj dívám a dělám takové to milé omluvné gesto. Naše pohledy se střetávají a obraz se na ten malý mikro okamžik úplně zastavuje. Jako když vám doma vypadne wifi a zastaví se napínavý film. Na sekundu dvě? Ale vám ta doba připadá dlouhá. Má uhrančivé oči, pomyslím si…

Dosedám do vozu a otáčím se za ním. „Wauuuu, vidělas ho?“

Marta mé nadšení nesdílí a pána nelítostně komentuje: „Sebestředný, starý, nepoužitelný.“

Taxík se rozjíždí…

 3.

VÍTE, CO VÁM BUDE CHYBĚT PO ROZVODU? ABSOLUTNĚ NIC…

Psycholog chodí tam a zpět po místnosti.

„Samozřejmě, že vám pomůžu, ale ze všeho nejdříve musíme definovat, zda ho milujete, nebo nenávi-díte.“

Máma už nemůže dál. Táta se zamiloval. Máma chtěla tátu zabít, uvěznit ve sklepě, vykastrovat, nastřelit mu na veterině čip, aby věděla, kam chodí, ale nakonec se prostě jen normálně rozvedli.

„Tak milujete ho, nebo nenávidíte?“ Doktor chce jasnou odpověď a ta nepřichází.

„Já nevím, doktore, asi tak napůl.“

Psycholog si utírá pot z čela. Chvíli vypadá, jako by on sám potřeboval pomoc.

„Napůl? Jak napůl? Co to je napůl?“ Sahá po tabletkách. Pilulku zapíjí vodou a zklidněným hlasem konstatuje: „Život přece nežijeme napůl.“

„Pane doktore, jeho život byl fotbal, bůček a pivo! A teď? Teď žije zdravě.“

Doktor pochoduje po místnosti. „No, v každém případě musíme brát v potaz, že teď žije docela jiný život. A možná to ani pro něj není úplně jednoduché. Buďme realisté a přiznejme si, že každé manželství se může rozpadnout, každé. A když si to lidé včas uvědomí, můžou ho zachránit, a když se to nepovede a oni zůstanou rozumní, nakonec se navzájem pochopí a na všem se domluví, a dokonce se mohou rozejít jako přátelé, jako kamarádi. Vždyť spolu prožili toliko let. Musíte se ho snažit pochopit, pomůžete tím sobě i jemu.“

„Vy si ze mě děláte srandu? Proč bych mu měla pomáhat? Něco vám řeknu, doktore! On se teď cítí skvěle, ale buďte bez obav, to brzo přejde!“

Psycholog není jedinou záchrannou vestou mé mámy, druhou je naše babička. Naše babička je démon, vamp. Naše babička vykládá karty, věští osud ze skleněné koule, ze snů i z dlaně. Naše babička miluje buddhismus, whisky, staré omšelé knihy, Oldřicha Nového, černé kočky, vanilkové doutníčky a Karla Gotta. Babička tvrdí, že její nadpřirozené schopnosti jí seslal dědeček z nebe, když zemřel ve svých čtyřiatřiceti letech, aby ji chránil. Babička dědečka milovala a už nikdy si žádného nového dědečka nenašla. Babička tvrdí, že v dnešním divném světě žijí i divní muži, a taky tvrdí, že jediný muž, bez kterého se žena ve svém životě opravdu neobejde, je dobrý kadeřník.

Babička dumá nad rozloženými kartami. „Vztah je většinou pro dva, holčičko, ale někteří kurevníci holt neumějí počítat!“

Máma čeká, co z babičky vyleze, ale ta kroutí hlavou.

„No co ti mám říct? Naděje je to nejhorší zlo! Naděje prodlužuje lidská muka. Musíš se s tím smířit! Nevrátí se. Je prostě v hajzlu!“

 4.

JE TI TĚŽKO? ZAKLOŇ HLAVU A PODÍVEJ SE NA NEBE. UVIDÍŠ TAM SICE ÚPLNÉ HOVNO, ALE OTEVŘOU SE TI DÝCHACÍ CESTY A BUDEŠ MÍT VÍCE KYSLÍKU…

Máma mi nalévá polévku. „Alex? Byla jsi u otce? Prý si tu ženskou bude brát.“

Ta ženská se jmenuje Anička. Anička je o dvacet jedna let mladší než můj táta a o čtyři roky starší než já. Je hodná, zamilovaná, šťastná. Rozvedla moje rodiče a máma ode mě očekává, že ji budu nenávidět, pomlouvat a ničit. Táta ode mě očekává pochopení, protože je zamilovaný a šťastný. Nechápu sice ten velký věkový rozdíl, ale láska asi holt buď je, nebo není.

„Jo, říkali, že se asi vezmou.“ Raději nezvedám oči od polévky.

„Starý, úchylný dobytek je to! Co mu doma chybělo? No řekni, co mu chybělo?“

„Prostě se zamiloval. Je to krásná mladá holka. To se stává, tak mu to přej, no.“

Máma si utírá utěrkou čelo. „Krásná? Krásná? Ale blbá je! Jinak by se jí přece nemohl líbit tvůj starý, vypelichaný otec!“

„No tobě se snad taky líbil? Ty jsi ho snad taky milovala!“

Máma zuřivě práská utěrkou o stůl. „Přišla jsi proč? Abys mě nasrala? Ty budeš vždycky na jeho straně!“

„Mami…“ Je mi mámy tak líto…

„Chlívák jeden chlípnej! Osm let si nevzpomněl na sex. Osm let mu nestál! Tak co s ní dneska jako dělá?“

„Tohle nemá cenu! Už stejně musím jít.“ Zvedám se a objímám ji.

Kdybych mámě mohla pomoct, udělala bych to. Tohle si musí ale asi každá ženská odžít sama. A někdy si říkám, proč neopustila tátu ona a dřív? Byla s ním vůbec ještě šťastná? Možná byla jen spokojená, protože byla vdaná? Protože měli mě? Myslím, že máma nikdy nežila úplně svůj život a nechodila s kámoškama do kina nebo na víno. Spíše žila pro nás a starala se o nás a pečovala o nás a táta ji, když jsem vyletěla z hnízda, bolestně zklamal. Možná jim něco chybělo a třeba jen neuměli žít ve dvou.

A naše babička říká: „Nikdy nehledej chlapa, se kterým budeš stárnout. Bez něho zestárneš taky, akorát pomaleji a veseleji.“ A taky říká: „Jestli chceš román, který má dobrý konec, raději si ho kup.“

 5.

DNESKA JE PŘESNĚ TEN DEN, KDY I MOJE KAFE BY POTŘEBOVALO KAFE…

Znáte ten pocit, když se vrátíte z ráje a vplujete rovnýma nohama do reality pracovních povinností? Ty povinnosti byly sice původně naprosto neodkladné, ale úplně v klidu nakonec stejně počkaly na vás, místo toho, aby se jich zodpovědně ujal někdo jiný a ušetřil vás tak ranního podovolenkového šoku.

Vystudovala jsem stavárnu a mám svoji práci ráda. Pracovala jsem ráda, dobře a tak intenzivně osm hodin denně, že jsem to dotáhla na vedoucí rozpočtového odboru naší velké stavební společnosti, a mohu tak pracovat „konečně“ dvanáct hodin denně, a pochopila jsem, že být šéf a být dobrý šéf je sakra velký rozdíl.

Vrátila jsem se ze stavby, kde jsem uhasila z hromady problémů ty nejnutnější, a usedám za svůj stůl, který mi sekretářka Alenka za dobu mé nepřítomnosti oblepila nejrůznějšími barevnými lístečky dle důležitosti a nanosila na něj hromady složek, projektů, důvodových zpráv, rozpočtů a požadavků mých podřízených.

Ze všeho nejdříve ale rozbaluju čokoládu, která leží na té velké hromadě, a je mi úplně jedno, kdo ji tam dal a proč. Jednou jsem někde četla, že silný člověk se pozná podle toho, že rozlomí tabulku čokolády na dva kusy a sní jenom jeden. Nejsem silný člověk.

Mám plnou pusu toho sladkého orgasmu a Alenka mě úkoluje z vedlejší kanceláře: „Alex, máš jít hned k ře-diteli.“

Život je někdy velmi skoupý. Uplynou hodiny, dny, měsíce a někdy i roky, aniž by se stalo něco zásadního, něco osudového, a potom jednoho dne jen tak otevřete dveře.

„Dobrý den, pane řediteli.“

Ředitel vstává. „Dobrý den, Alex, pojďte dál, představím vás.“

A najednou vám život naservíruje víc, než dokážete pobrat…

Ředitel se ujímá představování: „Albert Hrubý, pan generální ředitel…“

Albert neskrývá překvapení, ale je pohotový a bere našemu řediteli slovo: „A vy jste slečna, která krade taxíky?“

Kdybyste mě právě teď řízli, necítila bych to. A rozhodně by mi netekla žádná krev, protože celých těch pět litrů, které v žilách mám, v jedné vteřině úplně ztuhlo a já ze sebe ztuha soukám i jméno: „Bendová. Alexandra Bendová a za ten taxík se omlouvám.“

Ředitel se nestačí divit. „Vy se znáte?“

„No, řekněme, že letmo.“ Albert se usmívá a vypadá to, že mu celá ta situace připadá velmi zábavná…

Po nezbytném a trapném přivítání usedáme za stůl, kde jsou rozprostřeny projekty nové pobočky, kterou, jak začínám pomalu chápat, budeme stavět, a po mně a po mém oddělení se bude chtít podrobné nacenění téhle zakázky, posouzení materiálů, připravení proveditelných variant a v neposlední řadě také časových harmonogramů celkové realizace.

Když se narodíme, nejdříve se naučíme mluvit a potom později teprve myslet a já mám pocit, že tohle počáteční zpoždění už pak nikdy nedohoníme. U mě se to projevuje zejména v prekérních situacích, jako je tahle.

Snažím se soustředit, snažím se vnímat, snažím se vstřebávat informace, které vidím a slyším, ale bohužel cítím upřený Albertův pohled a uvědomuju si, že spotřebovávám obrovské množství energie k tomu, abych zachovala naprostý klid.

Je mi horko a bojím se, že červenám.

Chce se mi řvát: „Tady se, sakra, dívej!“

 6.

NEEXISTUJÍ NÁHODNÁ SETKÁNÍ. KAŽDÝ ČLOVĚK JE PRO NÁS TESTEM, TRESTEM NEBO DAREM…

Majáky neběhají po moři, aby zachraňovaly lodě. Majáky prostě jen tak stojí a tiše září.

Já běhám. Já musím. Jsem přesvědčena, že běhání je to jediné, co dává mému životu smysl. Běžím přes sídliště, míjím obchody, výlohy, cyklisty, chodce a můj cíl je jasný.

Marta stojí na židli a rovná do regálů léky. Vbíhám do lékárny zpocená a zadýchaná. Marta slízá ze židle. „Alex, přesně tuhle tvou dokonalost já přímo nesnáším.“

Stojím v předklonu a snažím se popadnout dech. „Je mi hrozně.“

„Prosím tě, ještě včera jsi tvrdila, že život je krásný.“ Marta bere do ruky lékárnickou karafu, kouká přes ni, pokrčí rameny a dodává: „Možná ale záleží na tom, skrz jakou skleničku se na něj díváš.“ Napouští do karafy vodu, podává mi ji a já cítím tu ledovou smršť ve vyprahlém hrdle.

„Víš, kdo to je?“

Marta nechápe: „Kdo?“

Piju sklenici do dna a chci další. „No ten, kterému jsi ukradla na letišti taxík? Dneska byl u našeho ředitele. A pamatoval si mě.“

„No a? Chce odškodnění?“ Napouští mi další sklenici vody a podezřele se na mě dívá. „Je starý.“

Piju další várku vody a sípám: „Nechci mu darovat ledvinu.“

Marta si mě zkoumavě prohlíží. „Tak tenhle orgán jsem opravdu neměla na mysli.“

Popadám dech a bráním se: „Víš, co minule říkala babička? Že mladá generace by si měla víc vážit stáří… “

„No jistě, ovšem jen pokud se jedná o whisky, víno a nábytek. Což mi připomnělo, že mám doma jedno hodně dobré archivní francouzské červené…“ Marta se mistrně odklonila od tématu, ale vnímá můj pohled, ze kterého je zřejmé, že se jí to moc nepovedlo. „Alex, ty se fakt chceš bavit o dědkovi, kterého chytá úplně poslední životní míza? Který sice chladí pro všechny případy doma v ledničce šampaňské, ale před spaním se maže koňskou mastí, chlemtá rybí tuk, magnezium a sirup na prostatu? Neměl by starší osamělý muž hledat spíše nějakou seriózní postarší dámu v letech?“