Obsah

- Poděkování

- Redakční poznámka

- Atlantida

- Prolog – Institut minulosti

- 1 Guvernérka

- 2 Otroci

- 3 Ctižádost

- 4 Kemal

- 5 Vize

- 6 Důkaz

- 7 Minulost, která nebyla

- 8 Temná budoucnost

- 9 Odchody

- 10 Příjezdy

- 11 Setkání

- 12 Útočiště

- 13 Smiřování

- Epilog

- Card, Orson Scott

Copyright ©1996 by Orson Scott Card

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Andrea Peprlová a Petr Kotrle

Copyright ©2022 for Cover by Jan Patrik Krásný

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8621-1

Tomovi Dohertymu,

vydavateli z planety Krypton.

Má srdce ze zlata,

jeho slovo je ocel

a on sám zná teritorium.

Poděkování

Moje z hloubi srdce plynoucí poděkování ať přijmou:

Clark i Kathy Kiddovi, za sympatické přátelství, „virtuální“ poustevnu a pronikavé postřehy Kathy na téma mnoha kapitol;

Henrique Flory, cestovatel, za pomoc a inspiraci;

obyvatelé Hatrack River v síti America Online, za obrácení mé pozornosti na dilemata, jejichž existenci jsem si neuvědomil;

Richard Gilliam, za trpělivé čekání na příběh o Atlantidě v rozšířené verzi;

Don Grant, za hodně hezkých knih a trpělivost při čekání na román, jehož tvorba neprobíhala v souladu s kalendářem;

Michael Lewis, za Rudé moře;

Dave Dollahite, za Maye;

Sid Meier, za hru Civilizace, která mi velmi ztěžovala soustředění na tvůrčí práci

(ačkoliv ji doporučuji všem, kdo se chtějí osobně přesvědčit, čím je změna pro dějiny);

moji asistenti, Kathleen Bellamy a Scott Allen, za hodně věcí, méně i více důležitých;

jako vždy děkuji Kristine, díky které se život stává možným, a Geoffowi, Em, Charlie Benovi a Zině, že mu dávají smysl.

Redakční poznámka

U příležitosti nového vydání titulu Vykoupení Kryštofa Kolumba Orsona S. Carda nás napadlo, že by pro čtenáře mohlo být zajímavé mít v jednom svazku jak vlastní román, tak i novelu Atlantida, která se později stala v poněkud pozměněné formě plnohodnotnou součástí románu. Jejího překladu se ochotně ujal doslova „dvorní“ překladatel Petr Kotrle. Je samozřejmé, že i když se ve svém překladu držel již zavedených termínů, výsledek je poněkud odlišný od totožných míst v románu. Redakce se domnívá, že to zhruba odpovídá úpravám, jaké prováděl sám autor, když novelu do svého románu začlenil.

Atlantida

Kemal Akyazi vyrostl několik mil od rozvalin Tróji. Z domu svého dětství nad Kumkale měl výhled na vody Dardanel, úžiny, která propojuje vody Černého moře s Egejským. Na obou stranách té úžiny bylo svedeno mnoho bitev a jedna z nich se stala předlohou ke slavné Homérově Íliadě.

Tato tíha dějin měla na Kemala zvláštní vliv, když byl dítě. Samozřejmě znal všechny pověsti, které se k tomu místu vážou, ale věděl také, že jsou to řecké pověsti a místo jako takové bylo součástí řeckého helénského světa. Kemal byl Turek; jeho předkové přišli k Dardanelám teprve v patnáctém století. Cítil, že je to místo, které má sílu, ale nepatřilo mu. Ílias tedy nebyla příběhem, který by oslovoval jeho duši. Tím byl spíš příběh Heinricha Schliemanna, německého badatele, jenž si byl v době, kdy Trója byla považována za pouhou legendu, mýtus a smyšlenku, jistý nejenom tím, že Trója je reálná, ale také tím, kde se nachází. Navzdory všem posměváčkům vypravil expedici, našel ji a odkryl ji. Ukázalo se, že staré báje jsou pravdivé.

V letech dospívání Kemal považoval za největší tragédii svého života fakt, že Institut minulosti používá k prohledávání tisíciletí lidských dějin přístroje. Nebudou žádní další Schliemannové, kteří by studovali, dumali a hádali, dokud nenajdou nějaký předmět, nějaké trosky dávno ztraceného města, nějaký pozůstatek legendy, která se znovu stala skutečností. Proto Kemal neměl zájem pro Institut minulosti pracovat. To, po čem toužil, nebyla historie – on chtěl zkoumat a objevovat, jenže co je to za slávu, když se pravda najde prostřednictvím přístroje?

Tak se stalo, že po neúspěšném flirtu s fyzikou se dal na studium meteorologie. V osmnácti letech, kdy byl hluboce zabraný do studia klimatu a počasí, narazil na zjištění Institutu minulosti znovu. Meteorologové již nebyli závislí pouze na několika staletích zaznamenávání počasí a zlomkovitých fosilních poznatcích, když chtěli vysledovat dlouhodobé trendy. Teď měli přesné popisy chování bouřek za miliony let. Jistě, v prvních letech provozu Institutu minulosti byla technika ještě tak hrubá, že nebylo možné sledovat jednotlivé osoby. Bylo to jako časosběrná fotografie, na níž lidé nezůstanou na místě dost dlouho, aby se ocitli na více než jednom políčku filmu, čímž se zneviditelní. Institut minulosti proto v těch dobách zaznamenával počasí minulosti, erozní trendy, erupce sopek, doby ledové a klimatické změny.

Veškerá takto shromážděná data byla základem, na němž stálo moderní předpovídání a řízení počasí. Meteorologové byli schopni vypozorovat vyvíjející se procesy a bez narušení celkového trendu uskutečnit drobné změny zabraňující tomu, aby některá oblast byla úplně bez deště v období sucha, či bez slunečního svitu ve vlhkém vegetačním období. Podařilo se jim otupit nemilosrdné ostří klimatu a nyní pracovali na velkolepém projektu, jak zajistit, aby mohli uskutečnit závažnější změny, pouštním oblastem světa dopřát stabilní mírné deště a obnovit v nich bývalé prérie a savany. To byla práce, na níž se Kemal chtěl podílet.

Ale stínu Tróje a památky Schliemanna se přesto nedokázal zbavit. Zkoumal sice klimatické změny související se střídáním dob ledových a meziledových, ale v hlavě měl prchavé obrazy ztracených civilizací, bájných míst, která čekají, až je objeví nějaký nový Schliemann.

Jeho diplomová práce byla součástí snahy zjistit, jak by se Rudé moře dalo využít k zajištění spolehlivých srážek pro Súdán nebo centrální Arábii; bezprostředním Kemalovým úkolem bylo zkoumání rozdílů mezi trendy počasí během poslední doby ledové, kdy Rudé moře téměř zaniklo, a současností, kdy byla jeho hladina nejvyšší.

Probíral se starými a nepřesnými záznamy Institutu minulosti sem a tam, shromažďoval údaje o výšce mořské hladiny a srážkách ve vybraných lokalitách ve vnitrozemí. Starý časozor byl při nejlepší vůli nepřesný, ale na počítání bouří stačil.

Kemal znovu a znovu procházel fluktuace Rudého moře nahoru a dolů a sledoval, jak průměrná výška hladiny ke konci doby ledové postupně stoupala. Samozřejmě se pokaždé zastavil u skokového zvýšení mořské hladiny, které označovalo propojení Rudého moře a Indického oceánu. Poté už bylo Rudé moře pro jeho potřeby k ničemu, neboť výška jeho hladiny kopírovala změny hladiny světového oceánu.

Ale ozvěna Schliemannnových činů v hlavě přiměla Kemala k zamyšlení: to musela být tehdy pořádná potopa!

A byla. Doba ledová vázala v ledovcích a ledových příkrovech takové množství vody, že hladina moří celosvětově poklesla. Nakonec dosáhla tak nízké úrovně, že se z moře vynořily pevninské mosty. V severním Tichém oceánu umožnil Beringův pevninský most předkům indiánů dostat se suchou nohou do jejich rozlehlé a doposud neobydlené domoviny. Británie byla spojená s Flandry. Dardanely byly uzavřené a z Černého moře se stalo slané jezero. Perský záliv zmizel a stal se širokou nížinou rozdělenou Eufratem. A v pevninský most se proměnil také Báb al-Mandab, úžina při ústí Rudého moře.

Jenže pevninský most je zároveň také hráz. Když se světové klima oteplilo a ledovce začaly uvolňovat nahromaděnou vodu, všude vydatně pršelo, řeky se rozvodnily a hladiny moří se zvedly. Velké evropské řeky tekoucí k jihu, které byly v dobách největšího zalednění téměř vyschlé, se změnily v mohutné proudy. Rhôna, Pád, Struma a Dunaj dopravovaly do Středozemního a Černého moře tolik vody, že jejich hladina stoupala přibližně stejným tempem jako hladina světového oceánu.

Ale Rudé moře žádné velké řeky nemělo. Bylo to nové moře, vzniklé rozestupováním nové Arabské desky od Africké, což znamenalo, že má na obou březích vyzdvižená pohoří. Z těchto pohoří stékalo do Rudého moře mnoho potoků a řek, ale žádná z nich nebyla příliš vodnatá v porovnání s řekami, které odvodňovaly rozsáhlé nížiny a odváděly vodu z roztátých ledovců na severu. Rudé moře sice v této době postupně stoupalo, ale za velkým světovým oceánem hodně zaostávalo. Výška jeho hladiny reagovala spíš na aktuální místní ráz počasí než na celosvětové klima.

Pak jednoho dne Indický oceán vystoupal tak vysoko, že při přílivu začala voda přes Báb al-Mandab přetékat. Vyhloubila si v tamní stepi nová koryta.

Toto přetékání v průběhu několika let narůstalo a vedlo ke vzniku několika velkých nových přílivových jezer na Hanišské planině. Pak jednoho dne, před nějakými čtrnácti tisíci lety, proud vyhloubil koryto tak hluboké, že za odlivu nevyschlo, a voda tekla dál, vymílala koryto čím dál hlouběji, až se přílivová jezera naplnila a přetekla. S tíhou Indického oceánu v zádech voda vtrhla do kotliny Rudého moře obrovským přívalem, který v několika dnech dostal Rudé moře na úroveň hladiny světového oceánu.

To není jenom předěl mezi užitečnými a neužitečnými daty o výšce vodní hladiny, říkal si Kemal. To je katastrofa, jeden z těch vzácných případů, kdy jediná událost změní obrovské území za tak krátký čas, aby si toho lidé stačili všimnout. A tentokrát ke katastrofě došlo v éře, kdy u toho lidé byli. Bylo nejenom možné, ale i pravděpodobné, že tuto potopu někdo viděl – dokonce že mnohé připravila o život, protože jižní konec Rudého moře pokrývala do chvíle, kdy si tam oceán prorazil cestu, úrodná savana a bažiny, a lidé by tam před čtrnácti tisíci lety určitě lovili. Sbírali by tam semena, ovoce a bobule. Nějaká lovecká výprava určitě viděla z vrcholků pohoří Dehalak mohutné vodní stěny, které se přihnaly nížinou, o svahy Dehalaků se rozrazily a rozdělily a vytvořily z nich ostrovy.

Členové takové lovecké výpravy by věděli, že jejich rodiny tato voda zabila. Co by si o tom pomysleli? Určitě to, že se na ně hněvá nějaký bůh. Že svět byl zničen, zaplaven mořem. A jestli přežili, jestli se nějak dostali na eritrejské pobřeží, když se rozbouřené vlny usadily v klidnějších vodách nového, hlubšího moře, vyprávěli ten příběh každému, kdo byl ochoten naslouchat. A několik let mohli posluchače vodit ke kraji vody, ukazovat jim koruny stromů sotva vyčnívající nad hladinu moře a vyprávět jim, co všechno zůstalo pod vlnami pohřbeno.

Noe, pomyslel si Kemal. Gilgameš. Atlantida. Lidé těmto příběhům uvěřili. Zapamatovali si je. Samozřejmě zapomněli, kde přesně k nim došlo – civilizace, které se naučily své historky zapisovat, přirozeně události přenesly na místa, která znaly. Ale zapamatovali si podstatné. Co říkala Noemova pověst o potopě? Nejenom déšť, kdepak, nebyla to povodeň způsobená pouze deštěm. Vytryskly „všechny prameny veliké propasti“. Žádná lokální povodeň v Mezopotámské nížině by nedokázala, aby se ten obraz stal součástí vyprávění. Ale velká stěna vody od Indického oceánu, následující bezprostředně po letech houstnoucích dešťových srážek – to by ta slova přenášelo na rty vypravěčů z generace a generaci, deset tisíc let, než by mohla být zapsána.

Pokud šlo o Atlantidu, všichni si byli tak jistí, že ji už před léty našli. Santorini – Théra – ostrov v Egejském moři, který vybuchl. Jenže v nejstarších příbězích o Atlantidě nebylo nic o tom, že by ji zničila sopka. Mluvily pouze o slavné civilizaci, které se potopila do moře. Jenže Kemalovi to teď připadalo přitažené za vlasy v porovnání s tím, jak by to připadalo lidem na samotné Atlantidě, někde v Massawské nížině, když to vypadalo, jako by se moře přihnalo a město obklíčilo. To by bylo potopení do moře! Žádná exploze, jenom voda. A pokud by město leželo v bažinách toho, co byl nyní Massawský průliv, voda by přišla nejenom od jihovýchodu, ale také od severovýchodu a severu, až by protekla kolem Dehalakských hor a mezi nimi, udělala z nich ostrovy a bažiny a město pohltila s nimi.

Atlantida. Ne za Herkulovými sloupy, ale Platón měl pravdu, když město spojoval s úžinou. On, nebo ten, kdo mu příběh vyprávěl, jednoduše nahradil Báb al-Mandab nejslavnějším průlivem, o kterém slyšel. Příběh se k němu mohl snadno dostat přes Fénicii, kde by si plavci ze Středozemního moře příběh uzpůsobili tak, aby se hodil na moře, které znali. Doslechli se jej možná od Egypťanů nebo od kočovníků z arabského vnitrozemí, a z „před průlivem Mandeb“ by se rychle změnilo v „před Herkulovými sloupy“, a pak, protože Středozemní moře nebylo dostatečně podivuhodné a exotické, se dějiště přesunulo za Herkulovy sloupy.

Všechny tyto domněnky se Kemalovi vyjevily s absolutní jistotou, že jsou pravdivé, nebo skoro pravdivé. Radoval se z toho. Ještě pořád byly dávné civilizace k objevování.

Všichni věděli, že Naog z národa Derku bude vysoký, až vyroste, protože oba jeho rodiče byli vysocí a on byl jako dítě neobvykle velký. Narodil se v období povodňových dešťů, kdy celý klan Engu žil na rákosových loďkách. Svou zásobu jídla, včetně drahocenných semen pro příští setbu, uchovávali v suchu na setbových člunech, které byly jako plovoucí chýše ze spleteného rákosu. Avšak samotní lidé překonávali záplavy na otevřených dračích člunech, což byly svazky rákosí, na nichž seděli obkročmo, jako by jeli na krokodýlovi – a podle legendy právě tak dračí čluny vznikly, když první derkuská žena, Gweia, zachránila sebe a své malé dítě před povodní tím, že vylezla na hřbet obrovskému krokodýlovi. Krokodýl – první Velký Derku neboli drak – jejich tíhu strpěl, dokud se nedostali ke stromu, na který mohli vylézt, potom odplaval. Proto když Derkuové splétali z rákosí velké otepi a vylézali si na ně, věřili, že tajemství dračích člunů jim poskytl Velký Derku a oni se mu v jistém smyslu vezou na hřbetě.

V období nájezdů se ostatní kmeny z okolí brzy naučily obávat se příjezdu dračích člunů, neboť s sebou odvážely zajatce, které už nikdo nikdy nespatřil. Když se v jiných kmenech o někom řeklo, že ho odnesl krokodýl, znamenalo to Derkuy, neboť se vědělo, že všechny klany Derkuů uctívají krokodýla jako svého zachránce a boha a zajatce předhazují drakovi žijícímu uprostřed jejich města.

Když se narodil Naog, příslušníci klanu Engu seděli na svých uvazovacích stromech a rozvodněná řeka Selud pod nimi unášela hnědé bahno.

Kdyby se Naog prodral z lůna o několik týdnů později, až voda začne opadat, matka by ho porodila na některém setbovém člunu. Ale Naog přišel na svět dřív, před povodní, a tak byly setbové čluny ještě plné obilí. Při povodni nemohli mlít z obilí mouku ani rozdělávat oheň, a tak museli jíst syrové zrní po hrstech. Proto bylo zakázáno, aby se obilí dotkla krev, byť by to byla porodní krev; obilí potřísněného lidskou krví by se nikdo nedotkl, neboť to byla šťáva zakázaného ovoce.

Proto se Naogova matka Lewik nemohla kvůli porodu schovat o samotě do setbového člunu. Musela porodit venku na jednom z dračích člunů. Svírala větev uvazovacího stromu a dvě další ženy ji ze svých dračích člunů držely na místě. Naogův otec, Twerk, který se držel opodál, nedokázal skrýt zděšení, že jeho nová mladá žena rodí takto přede všemi, nejenom ženami, ale i muži a chlapci z kmene. Ne že by po tom pokukoval někdo jiný než nejmladší a nejhloupější z nich. Částečně z úcty k porodu jako takovému a částečně proto, že Twerk by dokázal zmrzačit každého muže z klanu Engu, kterého by se mu zachtělo, a oni to dobře věděli, odpádlovali muži na svých člunech k nejvzdálenějším uvazovacím stromům. Chlapce nahnali s sebou. Tam se věnovali činnostem patřícím k období záplav – splétání provazů a výrobě košů.

Ale samotný Twerk se nemohl nedívat. Nakonec opustil dračí člun, vylezl na svůj strom a přihlížel. Ženy vytvořily se svými dračími čluny kolem rodící družky velký kruh. Ty, na nichž visely děti, nebo je k sobě měly přivázané, držely své čluny na okraji – s rukama už beztak plnýma by stejně nebyly nic platné. Nablízku byly starší ženy a mladé dívky – starší ženy aby pomohly a mladší, aby se naučily.

Jenže Twerk dnes neměl oči pro ostatní ženy. Visel jimi na své manželce, která třeštila oči a potila se. Děsilo ho, že ji vidí tak trpět, protože Lewik byla obvykle léčitelka, která dodává ostatním byliny nebo rozemleté kořeny na odstranění bolesti nebo vyléčení nemoci. Znepokojovalo ho také to, že jak na svém dračím člunu dřepěla a oběma rukama se držela větve nad sebou, ona ani žádná z žen nebyla v takové pozici, aby mohla dítě chytit, až vyjde ven. Věděl, že dítě spadne do vody a zemře, a pak on a všichni ostatní budou vědět, že bylo od něho chybou oženit se s touto ženou, která měla sloužit krokodýlímu bohu, Velkému Derkuovi.

Když už to nevydržel, zakřičel na ženy: „Kdo dítě chytí?“

Jak se mu smály, když nakonec pochopily, na co se ptá. „Derku ho chytí,“ odpověděly posměšně, a muži kolem něho se také smáli, neboť to mohlo znamenat několik věcí. Mohlo to znamenat, že bůh se postará o bezpečí dítěte, nebo to mohlo být tak, že se dítěte zmocní povodeň, protože povodni se také říkalo derkuwed neboli dračí voda, částečně proto, že se hemžila krokodýly odnesenými ze svých obvyklých doupat, a částečně proto, že se přívalová voda z dešťů plazila z hor, jako když krokodýl klouže do vody, rychle, mocně a silně, připravená sebrat a pohltit každého, kdo si nedá pozor. No ovšem, chytí ho Derku!

Muži začali předpovídat, jak se dítě bude jmenovat.

„Bude to Rgogu, protože jsme se všichni smáli,“ řekl jeden. „Bude to děvče a dostane jméno Mehug, protože sebou pleskne do vody, až vypadne!“ Hádali, že dítě se bude jmenovat podle toho, že Twerk porod sleduje; podle větve, jíž se Lewik drží, nebo podle stromu, na který Twerk vylezl; nebo přímo podle dračí vody, do níž nejspíš spadne, takže až je vytáhnou, bude z něj ještě kapat boží objetí. Zásluhou této představy se Derkuwed stalo dětskou přezdívkou dítěte Lewik a Twerka a později patřilo ke jménům, s nimiž se příběh znovu a znovu vyprávěl ve vzdálených zemích, kde nikdy neslyšeli o dračí vodě a neviděli krokodýla, ale jeho pravé jméno to nebylo, rozhodně ne to, které mu dal otec jako jeho mužské jméno, až dospěje.

Po dlouhém tlačení dítě z Lewik konečně vyšlo. První se objevila hlava, visela jí mezi kotníky jako ovoce na stromě. Proto používali Derkuové ve svém jazyce pro hlavu stejné slovo jako pro ovoce. Když se pak novorozencova hlava dotkla svázaného rákosu dračího člunu, Lewik bolestí obrátila oči v sloup a pomalu se odkolébala dozadu, aby se dítě, až z ní vypadne, natáhlo podélně na člun. Do vody nespadlo, protože matka se o to postarala.

„Chlapeček!“ volaly všechny ženy, jakmile uviděly pohlaví dítěte.

Lewik zamumlala jméno svého prvorozeného dítěte. „Glogmerris.“ Glog znamenalo trn a meriss trápení; společně tvořily slovo, které Derkuové používali pro těžkosti, které nakonec dopadly dobře, ale svého času byly dosti bolestivé. Někteří se domnívali, že vůbec nedávala dítěti jméno, ale jenom se vyjadřovala k situaci, avšak bylo to první, co řekla, takže to bude jeho jméno, dokud neopustí společnost žen a nepřidá se k mužům.

Jakmile na dračí člun vypadla placenta a plodové obaly, všechny ostatní ženy připádlovaly blíž – jako hejno komárů, pomyslel si Twerk, který stále přihlížel. Některé pomohly Lewik uvolnit ruce, kterými dál křečovitě svírala větev, a lehnout si na dračí člun. Ostatní vzaly dítě a předávaly si je z ruky do ruky: každá z něj smyla trochu krve. Placenta zpočátku kolovala s miminkem, dokonce několikrát spadla do rozvodněné řeky, než doputovala k řezačce, která pupeční šňůru ušmikla pazourkovým nožem. Twerka, který to viděl poprvé, napadlo, že tak možná přišel ke svému jménu, které znamenalo „krájení“ nebo „lámání“. Viděl i jeho otec tuto pozoruhodnou věc, jak ženy odříznou malé dítě od tohoto zvláštního břišního ocásku? Nedivil by se, kdyby ho po tom pojmenoval.

Co ale Twerk nedokázal pustit z hlavy, bylo to, že Lewik před celým klanem odložila zástěrku a všichni muži ji viděli nahou, i když se snažili předstírat, že ne. Twerk věděl, že se z toho mezi muži stane žertovná historka, na niž přijde řeč vždy, když u toho nebude, a to ho oslabí a uzavře mu to cestu k postavení klanového vůdce, protože člověk, kterému se za zády smějí, si nikdy nemůže získat potřebný respekt.

Twerka napadala jediná možnost, jak zabránit, aby mu to mohlo škodit, a tou možností bylo postavit se tomu čelem, aby se mu za zády nikdo nesmál. „Bude se jmenovat Naog!“ zvolal Twerk rozhodně téměř ve stejném okamžiku, kdy bylo dítě úplně umyté a placenta puštěna po proudu, aby odplula s povodní.

„Ty jsi takový pitomec!“ zavolala ze své dračí lodě Lewik. Všichni se zasmáli, ale v tomto případě to bylo v pořádku. Všichni věděli, že Lewik je odvážná žena, která každému muži řekne, co se jí zlíbí. Proto bylo takovou známkou cti, že si ji Twerk vybral za ženu a ona přijala za manžela jeho – muž musel být silný, aby se smál, když mu žena říká neuctivé věci. „Samozřejmě že je naog,“ dodala. „Všechny děti se rodí nahé.“

„Dal jsem mu jméno Naog proto, že ty jsi byla nahá před celým klanem,“ odpověděl Twerk. „Samozřejmě vím, že jste se všichni dívali, když jste si mysleli, že nic nevidím,“ vyplísnil muže. „Mně to ani trochu nevadí. Všichni jste viděli Lewik nahou, když z ní dítě vyšlo – ale důležité je, že já jediný jsem ji viděl nahou, když jsem tam to dítě udělal!“

Tomu se zasmáli všichni, dokonce i Lewik, a historka se dočkala mnoha opakování. Ještě než se Naog stal mužem a vzdal se dětského jména Glogmeriss, často slýchal, proč bude mít takové hloupé jméno – dokonce tak často, až se rozhodl, že jednou vykoná velké činy, aby si lidé při zaslechnutí slova naog vzpomněli nejdřív na něho a jeho úspěchy, a až potom si uvědomili, že je to také slovo označující tabu, kdy si člověk veřejně sundá zástěrku ze svých tajných partií.

Jak Naog vyrůstal, věděl, že voda derkuwed, která se ho dotkla, když byl malý, mu přinesla velikost. Vždy se zdál být větší než ostatní chlapci a puberty dosáhl jako první. Jeho mladé tělo bylo samý sval, protože v období bahnitých dešťů pracoval na vybírání kanálů přímo mezi otroky draka. Nebyl o mnoho starší než dvanáct záplav, když se dospělí muži začali dožadovat, aby byl poslán na pouť dospělosti brzy a mohl je posílit při nájezdech na otroky – již jen svou velikostí mohl mnohé nepřátele natolik zastrašit, že v zoufalství odhodí palice nebo oštěpy. Ale Twerk byl neústupný. Nechtěl Velkého Derkua dráždit, aby jeho syna sežral, když chlapce k něčemu pustí příliš brzy. Naog měl sice mohutné tělo, ale to ještě neznamenalo, že mu projde, když na sebe vezme mužskou roli dřív, než si osvojí všechny dovednosti a vědomosti, které muž potřebuje získat, aby přežil.

Naoga to nijak netrápilo. Věděl, že v příslušný čas bude mít své místo v klanu. Tvrdě pracoval na tom, aby se naučil všechny mužské dovednosti – jak bojovat se zbraněmi; jak pádlovat s dračím člunem ve správném kurzu, a přitom tiše; jak poznat projevy ročních dob a směry hvězd v různých hodinách noci a různých obdobích roku; které divoké byliny se můžou jíst a které jsou jedovaté; jak zabít zvíře a očistit je, aby vydrželo jedlé dost dlouho, než je přinese domů manželce.

Twerk často říkal, že věci, které potřebují důvtip a paměť, se jeho syn učí stejně rychle jako dovednosti, jež záleží pouze na velikosti, síle a rychlosti.

Co však Twerk nevěděl a co nikdo ani netušil bylo, že Naog se těmito úkoly ve své hlavě skoro nezabýval. O čem snil a na co neustále myslel bylo, jak se stát slavným, aby se jeho jméno vyslovovalo s úctou, a nikoli s úsměvem nebo smíchem.

Jednou z Naogových nejsilnějších vzpomínek byla návštěva Velkého Derkua ve svatém jezírku, jež se nacházelo přímo uprostřed velkých kruhových kanálů, které všechny Derkuy propojovaly.

Každý rok v období bahna se jako první vybíralo svaté jezírko, k tomu se žádní otroci nepoužívali. Ne, muži a ženy kmene Derku, významní i téměř neznámí, nabírali bahno ze svatého jezírka, odnášeli je v koších a vršili je na hromady, které utvořily kolem jezírka nerovnou kruhovou zeď. Až přijde období sucha, toulaví krokodýli hledající vodu jezírko ucítí a prolezou otvory ve zdi, aby se vody napili a vykoupali se v ní. Krokodýli nevěděli, že ve zdech číhá nebezpečí. Proč by se naučili bát se lidských výtvorů? Jací jiní lidé na celém světě někdy něco takového postavili? Takže krokodýli přišli, rochnili se ve vodě a nedbali na lidi, kteří je ze stromů pozorovali. Při prvním úplňku období sucha, když krokodýli za nočního chladu otupěle leželi ve vodě, muži seskočili ze stromů a tiše vyplnili mezery ve stěnách hlínou. Za úsvitu byl největší krokodýl v jezírku slavnostně prohlášen za Velkého Derkua roku. Ostatní byli pobiti oštěpy při nejkrvavějším a nejnádhernějším svátku roku.

V roce, kdy bylo Naogovi šest, byl Velkým Derkuem největší krokodýl, jakého si kdo pamatoval. Byl to skutečně drak, a když se muži ve věku účastníků nájezdů vrátili ze svátku krvavého měsíce se spoustou historek o tomto výjimečném Velkém Derkuovi, všechny rodiny ze všech klanů začaly přivádět děti, aby si ho prohlédly.

„Prý je to krokodýl, který byl Velkým Derkuem před mnoha lety,“ řekla Naogova matka. „Vrátil se do našeho jezírka s nadějí, že se dočká oběti v podobě lidského ovoce, kterou jsme kdysi drakovi přinášeli. Ale někteří tvrdí, že je to ten, který byl Velkým Derkuem v roce zapovězení, kdy odmítal žrát veškeré zajatce, které jsme mu nabídli.“

„A jak by tohle mohli vědět?“ vysmál se tomu nápadu Twerk. „Žije snad teď někdo, kdo žil tenkrát, aby ho poznal? A jak by mohl krokodýl žít tak dlouho?“

„Velký Derku žije věčně,“ prohlásila Lewik.

„Ano, ale skutečný drak je derkuwed, povodňová voda,“ namítl Twerk, „a krokodýli jsou jenom její děti.“

Pro dítě, Naoga, měla ta slova jiný význam, neboť slovo derkuwed slýchal mnohem častěji v souvislosti se sebou jakožto svou přezdívkou, než s odkazem na velkou každoroční povodeň. Proto mu to znělo, jako by jeho otec říkal, že on je opravdový drak a krokodýli jsou jeho děti. Téměř okamžitě si uvědomil skutečný význam, ale ten dojem mu zůstal hluboko v hlavě nadlouho.

„A nemohl by derkuwed jedno ze svých dětí ochránit, aby se k nám vrátilo a bylo naším bohem podruhé?“ zeptala se Lewik. „Anebo je z tebe najednou svatý muž, který ví, co drak říká?“

„Všechny tyhle řeči, že tento Velký Derku je jeden ze starých, kteří se k nám vrátili, jsou nebezpečné,“ prohlásil Twerk. „Chceš, abychom se vrátili do strašlivých dní, kdy jsme Velkého Derkua krmili lidským ovocem? Kdy bůh trhal všechny naše zajatce na kusy, zatímco my, muži i ženy, jsme museli všechny kanály hloubit bez otroků?“

„Tenkrát nebylo kanálů tolik,“ připomněla Lewik. „Říkal táta.“

„Pak to musí být pravda,“ odvětil Twerk, „když to říkal tvůj starý táta. Tak se nad tím zamysli. Proč je teď kanálů tolik a proč jsou tak dlouhé a hluboké? Protože zajatce zaměstnáváme hloubením kanálů a stavbou člunů. Co kdyby Velký Derku nikdy neodmítl lidské ovoce sníst? Neměli bychom tady takové velké město a ostatní kmeny by nám nepřinášely dary a dokonce i své děti jako otroky. Mohou přijít a naše zajatce navštívit, dokonce je mohou od nás vykoupit zpátky. Proto se ze strany všech zemí od Nilu po Slané moře nesetkáváme s nenávistí a strachem, ale spíš s láskou a strachem.“ Naog věděl, že otcova pouť dospělosti vedla od Slaného moře až do hor a přes nekonečné stepi k velké řece na západě. Byla to legendární cesta, odpovídající tak významnému muži. Proto Naog věděl, že sám bude muset podniknout pouť ještě větší. O tom však neřekl nic.

„Ale tito lidé plácají hlouposti, že je to tentýž Velký Derku, který se k nám vrátil – ty nechápeš, že ho budou chtít znovu vyzkoušet a nabídnou mu lidské ovoce? A co když je Velký Derku tentokrát sežere? Co budeme potom dělat, vrátíme se k tomu, že budeme všechno bahno vybírat sami? Nebo necháme kanály zanést tak, že v období sucha nebudeme schopní převážet setbové čluny z jedné vesnice do druhé, a tím pádem nebudeme mít obranu před nepřáteli a nebudeme schopní plavit se na dračích člunech po celý rok?“

Ostatní členové klanu tento spor poslouchali, protože i za normálních okolností bylo soukromí poskrovnu, a když člověk mluvil zvýšeným hlasem, nebylo žádné. Proto nijak nepřekvapuje, že se přidali. Jeden vyslovil názor, že by se tomuto Velkému Derkuovi nemělo lidské ovoce nabízet proto, že jeho sežráním se Velký Derku dostane ke všem myšlenkám lidí, jež sní. Další se obával, že pohled na to, jak silný tvor žere lidské maso, navede některé mladé lidi k tomu, že budou sami chtít spáchat neodpustitelný hřích konzumace tohoto zakázaného ovoce, což povede k zániku všech Derkuů.

Nikdo nepoukázal na to, že za starých časů, když Velkého Derkua krmili lidským ovocem, mu nenabízeli jenom zajatce. V letech, kdy pršelo málo nebo naopak příliš mnoho, vůdce každého klanu poskytl jako první ovoce svého nejstaršího syna, anebo se sám nabídl místo něho, pokud se nedokázal dívat, jak bude jeho syn sežrán – i když někteří namítali, že v nejstarších dobách se vždycky požírali vůdcové a syny začali nabízet až jako zbabělou náhražku. Všichni teď čekali, že dalším vůdcem klanu bude Twerk a každý věděl, že svého Glogmerisse, budoucího Naoga, svého Derkuweda, velice zbožňuje a nikdy by syna krokodýlímu bohovi nepředhodil. Nikdo ani nechtěl, aby to udělal. Několik lidí z jiných klanů by možná požadovalo, aby Velkého Derkua vyzkoušeli tím, že mu nabídnou lidské ovoce, ale většina lidí ze všech kmenů a všichni z klanu Engu by se postavili proti, takže by k tomu nedošlo.

Když tedy Twerk přivedl svého prvorozeného syna s sebou, aby mu ukázal Velkého Derkua ve svatém jezírku, byl si jistý svým osobním bezpečím. Jenže šestiletý Glogmeriss, nic netuše, jaké osobní nebezpečí by v sobě nesl návrat lidských obětí, se vyděsil při pohledu na samotné svaté jezírko. Obklopovala je nízká stěna z vysušeného bahna, protože jakmile krokodýli vlezli do vody uvnitř, mezery ve stěně byly uzavřeny. Jenže Velkého Derkua uvnitř nedržela jenom stěna z bahna. Byly to řady zašpičatělých vodorovných kůlů obrácených přímo dovnitř, které byly zapuštěné do bahna a uvázané k ostrým svislým kůlům přibližně na šířku ruky pod špičkou. Zajatý drak nemohl kůly odtlačit ani ulomit. Až když přišla záplava, řeka se přelila přes vršek stěny z bahna, odplavila ji i s kůly a vším ostatním a letošní Velký Derku se dostal na svobodu. Jen vzácně se stávalo, že se Velký Derku na kůlech zachytil a zemřel, a když k tomu došlo, bralo se to jako velice špatné znamení.

Letos však kůlová palisáda nebyla obecně považována za dostatečnou pojistku, že si drak nenajde cestu ven, tak byl obrovský, silný a chytrý. Muži tak neustále drželi hlídky, s oštěpem v ruce, připravení Velkého Derkua bodnout a zahnat zpátky do jezírka, pokud by byl nebezpečně blízko úniku.

Pohled na ostré kůly a oštěpy byl sám o sobě dosti znepokojivý, neboť malému Glogmerissovi připadal jako válka. Ale rychle na ty klacíky zapomněl, když spatřil samotného Velkého Derkua, jak se vyvlekl na bahnitý, travnatý břeh jezírka. Glogmeriss samozřejmě vídal krokodýly celý život; jednou z prvních dovedností, které si musí každé dítě osvojit, chlapec i děvče, je, jak oštěpem bodnout krokodýla, aby nechal dračí člun – a tedy i ruce a nohy – na pokoji. Avšak tento krokodýl, tento drak, tento bůh byl tak obrovský, že si Glogmeriss dovedl snadno představit, jak by ho spolkl celého, aniž by ho musel rozkousnout napůl nebo dokonce rozžvýkat. Glogmeriss kulil oči a držel se otce za ruku.

„Je to skutečně obr,“ řekl otec. „Podívej se na ty nohy, na ten mocný ocas. Ale pamatuj si, že ve srovnání se silou povodně je Velký Derku jenom slaboučké dítě.“

A protože pořád myslel na lidské oběti, pověděl Twerk synovi, jak to bývalo za starých časů. „Když jsme nabídli zajatce jako lidské ovoce, vždy byla šance, že ho bůh nechá žít. Jistě, pokud se držel kůlů a odmítal vlézt do jezírka, nenechali jsme ho odejít živého – bodali jsme ho oštěpy. Ale pokud šel nebojácně do vody tak daleko, že se mu úplně zavřela nad hlavou, potom vyšel živý ven a vrátil se ke kůlům, aniž by ho Velký Derku popadl a sežral, s velkou úctou jsme ho vyvedli ven. Řekli jsme, že jeho starý život skončil ve vodě, že muž, jehož jsme zajali, byl pohřben ve svatém jezírku, a teď se ze záplavy znovuzrodil. Poté se stal plnoprávným členem kmene, ze stejného klanu jako muž, který ho zajal. Jenže Velký Derku samozřejmě skoro nikdy ven nikoho živého nepustil, protože jsme ho nechávali trvale hladového.“

„Ty jsi ho bodl oštěpem?“ zeptal se Glogmeriss.

„No, já osobně ne. Když jsem řekl, že jsme ho bodali my, samozřejmě jsem myslel muže kmene Derku. Ale to bylo mnohem dřív, než jsem se narodil.

Když byl můj dědeček mladý muž, objevil se Velký Derku, který nechtěl jíst žádné zajatce, jež jsme mu nabídli. Nikdo samozřejmě nevěděl, co to znamená, ale všichni zajatci vycházeli ven a čekali, že budou přijati do kmene. Jenže kdyby se to udělalo, stal by se ze zajatců vůbec největší klan ze všech, a kde bychom pro všechny našli manželky? Svatí muži a vůdci tak pochopili, že staré časy skončily, že bůh již lidské ovoce nechce, a tak ti, kteří ponoření do vody svatého jezírka přežili, přestali být přijímáni mezi Derkuy. Ale naživu jsme je nechávali a zaměstnávali jsme je prací na kanálech. Toho roku, když s námi pracovali zajatci, se nám podařilo v období sucha rozvést vodu na obilná pole dvakrát, a když jsme sklidili větší úrodu než kdy dřív, měli jsme dostatek rukou, abychom pro ni mohli uplést další setbové čluny. Pak jsme si uvědomili, co tím bůh myslel, když odmítl jíst lidské ovoce. Místo aby naše zajatce polykal do břicha vody, kde žije, všechny nám je vracel, abychom byli bohatí a silní. Proto jsme od toho dne přestali Velkého Derkua krmit zajatci. Místo toho lovíme maso, které přinášíme zpět, zatímco ženy a starci nutí zajatce pracovat pro město. V těch dobách jsme měli jeden velký kanál. Teď máme tři velké kanály, které se obkružují, a několik dalších je protíná, takže i v nejsušším období mohou Derkuové na dračích člunech plout jako krokodýli z kterékoli části našeho území do jiné a nemusejí je přetahovat po suché zemi. To je největší dar, který jsme od draka dostali, že můžeme využívat práci svých zajatců, místo aby je Velký Derku sám sežral.“

„Není to špatný dar ani pro zajatce,“ poznamenal Glogmeriss. „Že nezemřou.“

Twerk se zasmál a rozcuchal synovi vlasy. „To opravdu není špatný dar.“

„Pokud by Velký Derku doopravdy měl zajatce rád, nechal by je odejít domů k rodinám.“

Twerk se rozesmál ještě hlasitěji. „Oni žádné rodiny nemají, hlupáčku,“ prohlásil. „Když nějaký muž padne do zajetí, pro rodinu je mrtvý. Jeho žena se vdá za někoho jiného, děti na něj zapomenou a říkají táto jinému muži. Nemá žádný domov, kam by se vrátil.“

„Nekupují někteří lidé, kteří vydávají ošklivé zvuky, zajatce zpátky?“

„Ti slabí a hloupí to dělají. Zlatý prsten, který mám na ruce, byl cena za zajatce. Kněz, otec všech, nosí čapku z barevného peří, kterým se vykoupil chlapec ne o moc starší než ty, krátce po tvém narození. Ale většina zajatců má dost rozumu, aby si naděje na výkupné nedělali. Má snad jejich kmen něco, co bychom chtěli?“

„Tak to bych se nerad stal zajatcem,“ řekl Glogmeriss. „Anebo bys ty byl tak slabý a hloupý, že bys mě vykoupil?“

„Tebe?“ Twerk se hlasitě rozesmál. „Ty jsi muž kmene Derku, nebo budeš. My bereme zajatce, kde se nám zlíbí, ale kde je kmen tak odvážný, aby se pokusil zajmout někoho z nás? Ne, my nejsme zajatci nikdy. A zajatci, které bereme, mají štěstí, že je přivedeme z chudých, ubohých kmenů kočovných lovců a sběračů bobulí a umožníme jim žít tady mezi lidmi stavícími zdi a hloubícími kanály, kde nemusejí každý den někde bloudit, aby našli potravu, kde dostanou slušně najíst celý rok, dvakrát tolik, než jedli kdykoli dřív.“

„Ani tak bych ale nechtěl být jedním z nich,“ prohlásil Glogmeriss. „Protože jak bys asi mohl vykonat velké věci, o kterých budou všichni mluvit, vyprávět příběhy a pamatovat si je, když jsi zajatec?“

Po celou dobu, co stáli na stěně a hovořili, Glogmeriss nespustil z Velkého Derkua oči. Byl to strašlivý tvor, a když zívl, vypadalo to, že tlamu má dost velkou, aby spolkla strom. Na zádech by se mu jako na dračím člunu mohlo vézt deset dospělých mužů. Ale nejhorší ze všeho byly oči, které jako by člověku hleděly až do srdce. Bylo pravděpodobné, že drak získal jméno podle očí, protože derku mohlo snadno vzniknout jako zkrácená podoba derk-unt, což znamenalo „ten, kdo vidí“.

Když kdysi dávní předkové Derkuů poprvé přišli do této záplavové nivy, krokodýli plovoucí ve vodě jako klády je určitě mátli. Museli se naučit hledat na kládách oči. „Pozor!“ zavolala hlídka. „Tam je jedna s očima! Derk-unt!“ Říkalo se, že když se člověk podívá drakovi do očí, drak ho k sobě přitáhne, na dosah své obrovské tlamy a stočeného ocasu, a člověk si nebezpečí ani neuvědomí, protože ho drží ty jeho oči. Dokonce i když se čelisti rozevřou a ukážou růžovou tlamu se zuby jako řady jasného plamene, který se ho chystá spálit, člověk pořád hledí do toho neměnného, vševědoucího, moudrého, pobaveného a studeně zlostného oka.

To byl strach, jenž Glogmerisse naplňoval celou dobu, kdy stál na stěně vedle otce. Ale nakrátko, ihned poté, co promluvil o vykonání velkých věcí, se s ním stala zvláštní změna. Na okamžik se přestal Velkého Derkua bát a místo toho si představil, že tím velkým krokodýlem je on. Nepoháněl snad člověk svůj dračí člun tak, že ležel břichem dolů na svázaném rákosí, pádloval rukama a kopal nohama, stejně jako to dělá pod vodou krokodýl? Takže všichni lidé se svým způsobem stávali draky. A z něj vyroste velký muž, všichni to říkali. Bude mezi muži stejně výjimečný, jako byl Velký Derku mezi krokodýly. Jako bůh bude vypadat nebezpečně a zasévat strach do srdcí menších lidí. A, opět jako bůh, bude ve skutečnosti milostivý, nezničí je, ale pomůže jim a vykoná pro ně dobro.

Jako řeka, když se rozvodní. Je to děsivá věc, když voda stoupne tak vysoko a odnese bahnité pahorky, na kterých stavěli setbové čluny a zvenčí je natírali dehtem rozehřátým na slunci, aby byly vodotěsné, až přijde záplava. Povodeň vypadala jako ničitel, stejně jako Velký Derku. Ale když voda ustoupila, zem byla mokrá a úrodná, připravená přijmout setbu a vrátit obrovskou úrodu. Půda výš na svazích hor byla slaná a kamenitá a nerostlo na ní nic než tráva. Zato tady v nížině, kde si řeka razila cestu jako šílený drak, byla půda bohatá a mohly tu růst stromy.

Budu Derkuwed. Ne jako ničitel, ale jako nositel života. Opravdový Derku, pravý drak, by se nikdy nenechal chytit do klece jako tenhle ubohý krokodýl. Opravdový drak přijde jako velká voda, strhne stěny, vysvobodí krokodýla Velkého Derkua a postará se o to, aby půda byla mokrá, černá a úrodná. Jako řeka, budu dalším nástrojem boha, dalším projevem jeho moci ve světě. Jestli to nebylo úmyslem draka z hlubokého mořského nebe, proč udělal Glogmerisse tak vysokého a silného?

Tuto víru měl Glogmeriss stále v srdci, když se ve čtrnácti vydal na pouť dospělosti. Byl už nejvyšší ze svého klanu a patřil k nejvyšším mužům celého kmene Derku. Byl obr, ale zároveň byl oblíbený, neboť svou sílu a velikost nepoužíval k zastrašování jiných, aby udělali, co chce on; naopak to vypadalo, jako by slabší chlapce vždy chránil. Podle mnohých byla škoda, že až se z pouti dospělosti vrátí, dostane tak hloupé jméno jako Naog. Ale když to řekli někde, kde je Glogmeriss slyšel, jen se jim vysmál a řekl: „Jméno bude hloupé jen tehdy, když je bude nosit hloupý muž. Já doufám, že hloupý muž nebudu.“

Glogmerissův otec se proslavil tím, že při své pouti dospělosti došel od Slaného moře až k Nilu. Glogmerissova pouť proto musela být ještě náročnější a ještě slavnější. Vydá se na jihovýchod, podél hrany náhorní plošiny, až dojde na bájné místo nazývané Dmoucí se moře, kde jsou bohové obývající jeho hluboké nebe tak neklidní, že voda neustále doráží na břeh velkými vlnami, dokonce i když nefouká vítr. Jestli takové moře je, Glogmeriss je najde. Až se jako muž vrátí s takovým příběhem, budou mu říkat Naog, a nikdo se nebude smát.

Kemal Akyazi věděl, že Atlantida musí být pod vodami Rudého moře, ale proč ji Institut neobjevil? Odpověď byla vcelku jednoduchá. Minulost byla obrovská, a zatímco časozor se používal ke sběru klimatologických informací, nové přístroje, které byly dostatečně přesné pro sledování jednotlivých lidí, nikoho nenapadlo zaměřit na oceány, kde nikdo nežil. Jistě, chronohled prozkoumal Beringovu úžinu i Lamanšský průliv, ale to bylo kvůli sledování dlouho známých migračních vln. V Rudém moři k žádné takové migraci nedošlo. Institut minulosti se novými přesnými přístroji jednoduše nepodíval, co bylo pod hladinou Rudého moře v závěrečných stoletích poslední doby ledové. A nepodíval by se tam nikdy, pokud by mu nikdo neposkytl pádný důvod.

Kemal rozuměl byrokracii natolik dobře, aby věděl, že jeho, studenta meteorologie, bude sotva někdo brát vážně, když se svou teorií Atlantidy přijde do Institutu minulosti – obzvlášť když tato teorie umisťuje Atlantidu do Rudého moře a do doby před čtrnácti tisíci lety, dlouho předtím, než povstaly civilizace v Sumeru nebo Egyptě, natožpak v Číně, v údolí Indu nebo mezi bažinami Tehuantepecu.

Ale věděl také to, že mokřiny u Massawského průlivu by byly pro vznik civilizace nanejvýš vhodné. Do Rudého moře sice nepřitékalo tolik řek, aby je zaplnily stejným tempem jako světový oceán, ale nějaké řeky tam byly. Například Zula, dostatečně vodnatá, že existovala i dnes, kdysi zavlažovala Massawskou nížinu po celé délce a vlévala se do torza Rudého moře poblíž místa, kde dnes leží Marsa Mubarak. A protože charakter dešťových srážek byl tenkrát odlišný, vytékala velká a spolehlivá řeka rovněž z Assahské pánve. Assahara byla teď suché údolí pod úrovní mořské hladiny, avšak tehdy by byla sladkovodním jezerem s mnoha přítoky, v nejnižším bodě odvádějícím vodu do Massawského průlivu. Řeka meandrovala v téměř rovné Massawské nížině několika rameny, z nichž některá se spojovala s řekou Zulu, zatímco jiná plynula k severozápadu a na několika místech se vlévala do Rudého moře.

Oblast tedy měla spolehlivé zdroje sladké vody a přinejmenším Zula by v období dešťů přinášela nové bahno k zúrodnění půdy a klikatící se mělké řeky by v bažinatém kraji sloužily jako celoroční dopravní tepny. Také podnebí bylo dostatečně teplé, s velkým počtem slunných dní a dlouhým vegetačním obdobím. Všechny rané civilizace se rozvinuly v podobném prostředí. Nebyl jediný důvod, proč by taková civilizace tenkrát nemohla vzniknout zde.

Jistě, bylo to s předstihem šesti nebo sedmi tisíc let. Ale nemohlo to být tak, že právě zničení Atlantidy přesvědčilo přeživší, že bohové nechtějí, aby se lidé shromažďovali ve městech? Neobjevují se snad v mnoha starověkých náboženstvích Blízkého Východu náznaky takových anticivilizačních předsudků? Co jiného je příběh o Kainovi a Ábelovi než metaforické vyjádření zla spočívajícího v obyvateli města, zemědělci a bratrovrahovi, jehož bohové zavrhují, protože nekočuje se stády ovcí? Co když byly podobné příběhy v oněch dávných časech široce rozšířené? To by vysvětlovalo, proč lidé, kteří přežili zánik Atlantidy, nezačali ihned s obnovou své civilizace na jiném místě: věděli, že bohové to zapovídají, a kdyby si znovu vystavěli město, potkal by je stejný osud. Předávali si tedy příběhy o velkolepé minulosti, ale současně své předky odsuzovali a každého na potkání varovali před shromažďováním za účelem stavby měst. Výsledkem bylo, že lidé po takovém místě toužili, ale zároveň se ho báli.

Teprve když se objevil Nimrod, stavitel věží, budovatel Babylonu, a starému náboženství se vzepřel, byl pradávný zákaz konečně překonán a vzniklo nové město, které povstalo v údolí jiné řeky, daleko v místě i času od Atlantidy, ale jeho obyvatelé si stále pamatovali dávné zvyklosti zvěčněné ve varovných příbězích a řídili se jimi, pokud to jen trochu šlo. Postavíme věž tak vysokou, že ji moře nepohltí. Neuvádí Genesis potopu světa do souvislosti s Babylonem přesně tímto způsobem, včetně ostrého nesouhlasu kočovníků s městem? Právě v této podobě se příběh dochoval v Mezopotámii – příběh o počátcích městského života, avšak s jasnými vzpomínkami na mnohem starobylejší civilizaci, zničenou potopou.

Starobylejší civilizace. Zlatý věk. Obři, kteří kdysi chodili po zemi. Proč by všechny tyto příběhy nemohly připomínat první lidskou civilizaci, místo, kde bylo vynalezeno město? Atlantidu, město z Massawské nížiny?

Jak tohle ale dokázat bez použití nového chronohledu? A jak se k některému z těchto přístrojů dostat, aniž by nejprve bylo nutné přesvědčit Institut minulosti, že se Atlantida skutečně nacházela v Rudém moři? Byl to začarovaný kruh, z něhož nevedla žádná cesta ven.

A pak ho to napadlo: proč vůbec vznikají velká města? Protože existují veřejná díla vyžadující ke svému uskutečnění větší množství lidí. Kemal si nebyl jistý, jakou podobu tato veřejná díla budou mít, ale určitě to bude něco, co změní tvář krajiny natolik, aby se to ukázalo ve starých záznamech časozorů – ovšem jen tomu, kdo bude vědět, čeho si má všimnout.

Kemal tedy ohrozil svůj diplom, odložil práci, která mu byla přidělena, a začal procházet staré záznamy časozorů. Soustředil se na posledních několik století před zatopením Rudého moře – neměl důvod předpokládat, že civilizace před svým zánikem existovala příliš dlouho. A během několika měsíců shromáždil nezvratné důkazy. Nenašel žádné hráze nebo náspy, které by bránily záplavám – stavby takového druhu by byly natolik velké, že by je nebylo možné přehlédnout. Objevil však zdánlivě náhodně rozmístěné haldy bláta a hlíny, které vyrůstaly mezi obdobími dešťů, především v sušších letech, kdy byla hladina řek nižší než obvykle. Pro ty, kteří se zajímali jen o počasí, neměly tyto neuspořádané, náhodně rozmístěné kupy žádný význam. Avšak Kemal ihned pochopil: Atlantiďané budovali v mělčinách kanály, aby jejich lodi mohly proplouvat z místa na místo. Hromady hlíny vznikaly jednoduše nahromaděním bahna vybraného z vody. Časozor doposud žádnou loď neukázal, avšak když teď Kemal věděl, kde hledat, tu a tam letmo zahlédl stopy obydlí.

Chatrče každý rok se záplavami zmizely, takže na záznamech starého časozoru byly postřehnutelné jen chviličku: chatrné konstrukce z rákosí a bláta, které se s každou povodní rozpadly a po opadnutí vody se musely vybudovat znovu. Ale byly tam, nedaleko pahorků označujících kanály. Platón se opět nemýlil – Atlantida vyrostla kolem kanálů. Ale Atlantidu tvořili lidé a jejich lodě; budovy odnášela voda a každý rok se stavěly znovu.

Když Kemal předložil svá zjištění Institutu minulosti, nebylo mu ještě ani dvacet let, ale jeho důkazy byly natolik přesvědčivé, že Institut nasadil na průzkum oblasti pod hladinou Rudého moře v Massawském průlivu sto let před jeho zaplavením nikoli jeden z časozorů, ale nový chronohled druhé generace. A badatelé zjistili, že Kemal měl úžasnou, velkolepou pravdu. V dobách, kdy ostatní lidé ještě lovili zvěř a sbírali lesní plody, Atlantiďané již v žírných naplaveninách opadajících řek pěstovali laskavec, jílek, melouny a boby, a převáželi potraviny v košících a na loďkách z rákosu. Jediné, v čem se Kemal zmýlil bylo to, že rákosové stavby nebyly domy, nýbrž sýpky pro uskladnění obilí, postavené vodotěsně, aby v období povodní mohly plavat. V obdobích sucha spávali Atlantiďané pod širým nebem a v období dešťů se uchylovali na malé rákosové čluny.

Kemal byl přijat do Institutu minulosti a stal se vedoucím rozsáhlého nového projektu pojmenovaného Atlantida. Jednalo se o kulturu, která ovlivnila všechny civilizace starého světa a stovka badatelů se zaměřila na každou fázi jejího vývoje. Ale tato systematická práce nebyla nic pro Kemala. Jeho jako vždy přitahovaly velké legendy. Každý okamžik, kdy se nemusel zabývat řízením projektu, věnoval pátrání po Noemovi. Gilgamešovi, velkém muži, který se zachránil před potopou a přežil se svým příběhem v paměti lidí tisíce let. Tato postava určitě měla svůj pravý předobraz a Kemal byl odhodlaný jej najít.

Období záplav bylo na spadnutí, když Glogmeriss podnikl cestu, která z něj udělá muže jménem Naog. Vydal se na ni trochu brzy, protože se narodil, až když povodně vrcholily, ale všichni z klanu souhlasili s Twerkem, že je lepší, aby tak vyvinutý mladík šel spíš dřív než později, a pokud by už nebyl ze záplavové nivy pryč, až přijdou deště, musel by čekat měsíce, než bude moci bezpečně vyrazit. Kromě toho, jak poukázal Twerk, proč by měl takový jedlík jako Glogmeriss, který do sebe cpe obrovské hrsti obilí, sedět a čekat na konec období záplav? Lidé si Twerkovu argumentaci poslechli rádi, neboť se o něm vědělo, že je to velkorysý, moudrý, srdečný muž a všichni čekali, že se stane vůdcem klanu, až stařičký churavý Dheub konečně zemře.

Dostat se nad povodeň znamenalo vyjít několik mírných svahů stoupajících na poslední písčitou lavici, odkud se zem začala zvedat prudčeji. Glogmeriss neměl v úmyslu šplhat výš. Otec ty hřebeny na své pouti překonal a pokračoval až k velké řece Nil, ale Glogmeriss neměl důvod šplhat skalami, když se mohl držet okraje zvlněné, travnaté savany. Byl dost vysoko, aby viděl, jak se před ním rozkládá širá nížina území Derkuů, a terén byl dostatečně otevřený, aby se k němu nemohla bez povšimnutí přikrást nějaká kočka nebo smečka psů, natožpak lovec z jiného kmene.

Jak bylo Dmoucí se moře daleko? Tak, že je nikdo z Derkuů nikdy neviděl. Ale věděli, že existuje, protože když si přiváděli zajatce z kmenů na jihu, slyšeli o takovém místě vyprávět, a čím hlouběji z jihu tito zajatci pocházeli, tím byla jejich vyprávění barvitější a také přesvědčivější. Ale na vlastní oči to moře ani tak nespatřil žádný z nich. Glogmeriss tedy věděl, že to bude dlouhá cesta. A o to delší, že ji bude muset zvládnout pěšky, ne na svém dračím člunu. Ne že by Derkuové byli slabší nebo se po nohách pohybovali pomaleji než lidé, kteří žili nad úrovní záplav – naopak, museli být nejenom nenápadní, ale i hbití, aby se domů vrátili buď se zajatci, nebo s masem. Součástí chlapeckých her tak bylo soupeření v běhu, a i když Glogmeriss nepatřil k nejrychlejším sprinterům, nikdo se jeho dlouhonohému kroku nevyrovnal, když šlo o vytrvalost, o rychlé zdolávání velkých vzdáleností, hodinu za hodinou.

Čím se Derkuové odlišovali od ostatních kmenů a podle čeho se dali okamžitě poznat, to byla nesmírně vyvinutá horní část trupu, za niž vděčili tomu, jak na dračích člunech neustále pádlovali v kanálech nebo při záplavách. Ale nebylo to jenom od pádlování. Paže dostaly zabrat také při sekání rákosí a svazování velkých otepí, které se pak splavovaly domů, kde se z nich vyráběly čluny, provazy a koše. A v dřívějších dobách potřebovali silné paže a záda také na vybírání kanálů, jež obklopovaly a propojovaly všechny vesnice velkého města Derkuů. Většinu této práce teď zastávali otroci, ale Derkuové byli pyšní na skutečnost, že nikdy nedopustili, aby jejich otroci byli silnější než oni. V porovnání s muži a ženami z jiných kmenů byly jejich ramena, hrudi, paže a záda skoro až obrovité. A jelikož Derkuové jedli celý rok lépe než lidé z ostatních kmenů, bývali i vyšší. Mnohé kmeny jim říkaly obři a jiné je zase označovaly za syny a dcery obrů, protože vypadali tak zdravě a silně. A mezi mladými muži Derkuů nebyl žádný tak vysoký, silný a zdravý jako Glogmeriss, chlapec nazývaný Derkuwed a muž, který bude Naog.

Glogmeriss proto věděl, když klusal po travnatém okraji široké nížiny, že od lidských nepřátel mu velké nebezpečí nehrozí. Každý, kdo by ho viděl, by si pomyslel: to je jeden z obrů, jeden ze synů krokodýlího boha. Schovej se, protože by s ním mohla být tlupa nájezdníků. Dej si pozor, ať tě nevidí, nebo tě nahlásí svým lidem. Jeden muž z lovecké tlupy by možná řekl: „Je sám, můžeme ho zabít,“ ale ostatní lovci by se tomu, kdo promluvil tak unáhleně, vysmáli. „Podívej, hlupáku, v ruce má oštěp a tři další uvázané na zádech. Podívej se na jeho ruce, ramena – myslíš, že by ti tím oštěpem neprobodl srdce, než by ses přiblížil natolik, abys po něm hodil kámen? Nech ho být. Modli se, aby si ho v noci našla velká kočka.“

To bylo pro Glogmerisse jediné opravdové nebezpečí. Pro krokodýly byl příliš vysoko na suché zemi a dokázal běžet dost rychle, aby vylezl na strom, než by ho mohla dostat nějaká smečka psů nebo vlků. Ale žádný strom by nebyl překážkou pro některou z velkých koček. Ne, kdyby se za ním pustila jedna z nich, byl by to boj. Ale Glogmeriss už s kočkami bojoval, když měl hlídku. Nebyli to obři, kteří dokážou člověku urazit hlavu jedním máchnutím tlapy nebo jedním kousnutím rozervat celé břicho, ale i tak byly dost velké, ty, co slídily kolem klanových území. Glogmeriss se s nimi utkal a sám je přemohl. Věděl něco o tom, jak se pohybují a jak uvažují, a nepochyboval o tom, že v souboji s některou z velkých koček by jí alespoň způsobil vážné zranění, než by ho zabila.

Ale lepší bylo žádnou z nich nepotkat.

To znamenalo vyhýbat se velkým obloukem všem stádům bizonů, turů, antilop nebo koní, kolem nichž se velké kočky držely. Nikdy by tolik nevyrostly, kdyby číhaly na osamocené lidi – potřebovaly stáda, a proto Glogmeriss stáda nepotřeboval.

Mrzuté však bylo, že jedno stádo přišlo k němu. Na noc si vylezl na strom a uvázal se ke kmeni, aby ve spánku nespadl. Probudilo ho neklidné bučení a několik pronikavějších, nervóznějších zvuků. Pod sebou uviděl v prvním šedivém světle blížícího se jitra tmavé siluety přešlapujících turů. Okamžitě pochopil, co se stalo. Zachytili pach kočky a začali se jí vzdalovat, ale jak byla skoro tma, šourali se ustrašeně a zmateně. Nedali se na útěk, protože kočka nebyla dost blízko, aby ve stádu vyvolala paniku. S trochou štěstí to bude jedna z menších šelem, která to vzdá a odejde, když pozná, že o ní tuři vědí.

Jenže kočka to nevzdala a neodešla, jinak by zvířata stále nebyla tak vystrašená. Zanedlouho bude dost světla, aby stádo uvidělo kočku, která se za ním plíží, a potom uteče a Glogmerisse na stromě tam nechá. Možná se kočka pustí do pronásledování prchajících turů, ale také si může všimnout osamoceného člověka uvězněného na stromě a rozhodne se pro snadnější, menší sousto.

Škoda, že nejsem jedním z toho stáda, pomyslel si Glogmeriss. Pak bych měl šanci. Byl bych jen jedním z mnoha, a i kdyby kočka jednoho z nás dostala, nemusel bych to být já. Když jsem osamocený člověk, budu to buď já, nebo zvíře. Zabij, nebo zemři. Budu bojovat udatně, jenže v tomhle světle se může stát, že kočku pořádně neuvidím, nerozeznám podle vlnění jejích svalů, jaký učiní další pohyb. A co když není sama? Co když jsou tito tuři tak vystrašení, ale zároveň se nechtějí pohnout, neboť vědí, že koček je víc než jedna, a oni netuší, kterým směrem se dá najít bezpečí?

Znovu zalitoval, že není součástí tohoto stáda. A pak si uvědomil: proč by mě mělo něco takového napadnout dvakrát, jestli mi bůh neříká, co mám udělat? Není to snad účel této pouti – zjistit, jestli je nějaký bůh, který mě povede, který mě ochrání, který mi dá velikost? Nechat se vykuchat kočkou jediným kousnutím, na tom není velkého vůbec nic. Člověk se stane tím, o kom se vypráví, jenom když přežije. Jako Gweia – kdyby si osedlala krokodýla, ale on ji shodil a sežral, kdo by dnes znal její jméno?

Na vymýšlení plánu nebyl čas, s výjimkou toho, který se mu v hlavě zformoval tak rychle, jako by mu ho tam vložil bůh. Osedlá si jednoho z těchto turů, stejně jako si Gweia osedlala krokodýla. Seskočit ze stromu na hřbet tura by nebylo nic těžkého – nehrál si snad s ostatními chlapci rok co rok tak, že skákali z čím dál vyšších větví a snažili se přistát na dračím člunu, který plul pod stromem? Tur byl sotva míň předvídatelný než dračí člun v proudu. Jediný rozdíl byl v tom, že když přistane na hřbetě tura, zvíře ho neponese tak ochotně jako dračí člun. Glogmeriss musel doufat, že podobně jako byl Gweiin krokodýl vyděšený povodní, bude mít tur, na kterém přistane, větší strach z kočky než z nenadálého břemene na hřbetě.

Snažil se mezi tury dosažitelnými z větví stromu dobře vybrat. Nechtěl krávu, vedle níž poběží tele – to by bylo jako říkat si o pozornost koček, protože takové krávy už tak byly nejlákavějšími cíli. Ale nechtěl ani býka, protože pochyboval, že by měl trpělivost ho nést.

A nakonec našel svůj cíl, pod dost pevnou větví, plně vzrostlou krávu, o kterou se neopíralo žádné tele.

Glogmeriss se od stromu pomalu, metodicky odvázal, přitáhl si svázané oštěpy, váček s pazourky a váček se zrním a povytáhl si bederní zástěrku, aby si přitiskl genitálie k tělu. Potom lezl po větvi, až se dostal tak blízko nad záda vyhlédnuté krávy, jak to šlo. Kráva teď dupala a frkala – všechny to dělaly, a on věděl, že za malou chvíli vyrazí – ale zatím držela jako pohupující se dračí člun, a tak Glogmeriss namířil a skočil. Roztáhl nohy, aby jimi obemkl záda zvířete, ale ne zas tolik, aby rozkrokem tvrdě narazil na kostěný hřbet páteře.

Při dopadu hekl a okamžitě se vrhl dopředu, aby ovinul ruce kolem turova krku, stejně jako když se chytal přídě dračího člunu. Zvíře okamžitě frklo a vyhodilo, ale nebylo to horší, než když se dračí člun při dopadu chlapce na horní stranu potopí pod hladinu. Dračí člun se samozřejmě po chvíli houpat přestal, zatímco tento tur se nepochybně bude snažit se ho zbavit, bude vyhazovat, otáčet se a narážet bokem do ostatních turů, dokud nebude pryč.

Ale ostatní zvířata byla už tak nervózní, že nenadálá panika Glogmerissova oře zafungovala jako spoušť, která zahájila splašený úprk. Tury téměř v okamžení ovládla stádní mentalita a všichni jako jeden bezhlavě vyrazili stejným směrem. Glogmerissova kráva na břemeno na zádech nezapomněla, ale momentálně reagovala na svůj strach tím, že se držela se stádem. Pro Glogmerisse byla velká úleva, když vyskočila a rozběhla se mezi ostatní tury, částečně proto, že se ho tím pádem přestala snažit ze svých zad shodit, a částečně proto, že byla dobrý běžec. Věděl, že pokud se neodchýlí k okraji stáda, kde by si ji kočka mohla vybrat, budou oba v bezpečí.

Samozřejmě do doby, než panika pomine. Potom bude muset vymyslet, jak z krávy slézt a odejít, aniž by byl rozpárán rohy nebo ušlapán k smrti. Ale jedno nebezpečí po druhém. A jak běželi, neubránil se vnímání pocitů, které ten okamžik přinášel. Pichlavé chlupy kravského hřbetu na břiše a nohách, vlnění svalů mezi nohama a v objetí paží, a především ryzí nadšení, že se pohybuje vzduchem takovou rychlostí. Pohyboval se někdy nějaký člověk po zemi tak rychle jako já teď? napadlo ho. Žádný dračí člun nikdy nenašel tak rychlý proud.

Měl pocit, že běžel hodiny a hodiny, ale když se nakonec zastavil, slunce stálo jen výšku dlaně nad horami, které se zvedaly daleko za nížinou na východě. Když úprk zpomalil v trhaný poklus a následně v chůzi, Glogmeriss neustále čekal, až si kráva vzpomene, že ho má na hřbetě, a začne se snažit, aby se ho zbavila. Ale jestli si vzpomněla, nejspíš došla k závěru, že jí to nevadí, protože když se konečně zastavila, stále uprostřed stáda, jednoduše sklonila hlavu a začala se pást, aniž se jakkoli snažila Glogmerisse zbavit.

Byla tak klidná – anebo byla možná jednoduše stejně vyčerpaná jako ostatní –, až Glogmeriss došel k závěru, že když se bude pohybovat pomalu a klidně, mohlo by se mu podařit ze stáda odejít, nebo alespoň vylézt na strom a počkat, až zvířata odejdou. Z řevu, který zaslechl krátce po začátku úprku, poznal, že kočky – bylo jich víc než jedna – žrádlo získaly, takže ti, kteří přežili, byli prozatím celkem v bezpečí.

Glogmeriss opatrně spouštěl jednu nohu, až se dotkla země. Potom co nejladněji sklouzl z hřbetu krávy a přikrčil se vedle ní. Pootočila hlavu a pokračovala ve žvýkání sousta trávy. Velké oči si ho klidně prohlížely.

„Díky, že jsi mě odnesla,“ řekl tiše Glogmeriss.

Odtáhla hlavu, jako by odmítala, že pro něj udělala něco zvláštního.

„Nesla jsi mě jako dračí člun záplavou,“ řekl a uvědomil si, že přesně tak to bylo. Nebyl snad úprk turů stejně nebezpečný a mocný jako kterákoli povodeň? A zvládla to s ním hladce, bezpečně ho přepravila na druhý břeh. „Jako nejlepší dračí člun.“

Kráva tiše zabučela a Glogmeriss nakrátko začal přemýšlet, jestli by nemohla být ztělesněním boha – ale krokodýlí bůh by na sebe takovou podobu přece vzít nemohl, ne? Avšak všechny myšlenky na božství zvířete vzaly zasvé, když začalo močit. Hustý proud kalné moči vystříkl do trávy ani ne píď od jeho ramene, a jak ho potřísnil, Glogmeriss se neudržel a uskočil. Ostatní tuři v okolí si na jeho nenadálý pohyb bučivě postěžovali, ale jeho kráva jako by si ničeho nevšimla. Moč čpavě páchla a Glogmeriss se zlobil, že teď se na něm ten pach bude nejspíš držet celé dny.

Potom si uvědomil, že žádná kráva nemůže vypustit proud moči mezi předníma nohama. Toto zvíře byl nakonec býk. Zároveň však byl sotva větší než normální kráva, býkovi se vůbec nepodobal. Glogmeriss si dřepl, aby se podíval pořádně, a zjistil, že zvíře nějak ztratilo varlata. Že by to byla zrůda, která se narodila bez nich? Ale ne, byla tam jizva, nerovná známka starého zranění. Tomuto zvířeti jeho mužnost někdo urval, když bylo ještě tele. Pak dorostlo do dospělosti, ani kráva, ani býk. Jaký smysl měl život takového tvora? Ale kdyby nežil, nemohl by ho provézt úprkem. Kráva by měla tele, které by ji zpomalovalo, a býk by ho snadno shodil. Bůh tohoto tvora nachystal, aby ho zachránil. Samo pochopitelně bohem být nemohlo, neboť tak nedokonalé zvíře sotva mohlo být božské. Ale byl to boží nástroj.

„Děkuji ti,“ řekl Glogmeriss, ať už děkoval jakémukoli bohovi. „Doufám, že tě poznám a budu ti sloužit.“ Tento bůh, ať už to byl kdo byl, ho musel znát dlouho a musel tento okamžik připravovat roky. Byl pro něho přichystaný plán, osud. Glogmeriss ucítil, jak se uvnitř rozechvěl jistotou, že to tak je.

Mohl bych se obrátit zpátky, pomyslel si, a měl bych slavnější pouť dospělosti než kdokoli z kmene za několik generací. Dívali by se na mě jako na světce, až by se dozvěděli, že mi bůh nachystal takové zvíře, aby mi sloužilo jako dračí člun na souši. Nikdo by neřekl, že si nezasloužím být Naogem a už ne Glogmerissem.

Ale ve stejnou chvíli, kdy ho to napadlo, si uvědomil, že by nebylo správné se vrátit. Bůh přichystal toto zvíře ne proto, aby mu pouť dospělosti usnadnil a zkrátil, ale proto, aby jeho pouť byla co nejdelší. Neodnesl ho snad tur na jihovýchod, tam, kam již mířil? Neodvezl ho přímo po lavici souvisle porostlé travinami, kterou beztak již běžel? Ne, bůh chtěl jeho putování urychlit, ne je skončit. Až se vrátí, historka o vykleštěném turovi, který ho odvezl jako člun, bude pouze první částí jeho vyprávění. Budou se smát, až jim řekne, že ho zvíře počuralo. Budou pokyvovat hlavami a bázlivě si šeptat, až jim vylíčí, jak si uvědomil, že bůh mu pomáhá, aby pokračoval, že bůh si ho vybral léta předem, aby mu připravil tele, které mu poslouží jako oř. Přesto bude toto všechno pouze úvod k hlavnímu bodu příběhu, k vyvrcholení. A Glogmeriss se skoro nemohl dočkat, až zjistí, co tím vyvrcholením bude, čeho dosáhne, že mu to umožní přijmout dospělé jméno.

Pokud ho samozřejmě bůh nepřipravoval na to, aby byl obětí. Jenže bůh ho mohl zabít kdykoli. Mohl ho zabít, když se narodil, shodit ho do vody, jak se toho podle všech obával jeho otec. Mohl ho nechat zemřít na stromě, zabitého kočkou nebo udupaného pod nohama turů. Ne, bůh ho držel naživu pro nějaký záměr, pro velký úkol. Měl svůj triumf před sebou, a ať to bude cokoli, bude to větší než jeho jízda na hřbetě tura.

Další den začalo pršet, ale Glogmeriss v cestě pokračoval. V dešti bylo obtížné vidět daleko před sebe, ale většina zvířat se přestala pohybovat, když pršelo, takže nebylo tolik nebezpečí, před kterými se musel mít na pozoru. Občas lilo tak hustě a vydatně, že měl co dělat, aby viděl na deset kroků před sebe. Terénní lavice, po níž běžel, byla dokonale rovná, ani do kopce, ani z kopce, rovná jako voda, a tak mohl běžet dlouhými kroky, aniž se unavil. Glogmeriss se nezastavil, ani když oblohou burácely hromy a zdálo se, že blesky sjíždějí z oblohy všude kolem, neboť věděl, že bůh, který nad ním bdí, je velice mocný. Neměl se čeho bát. A jelikož proběhl kolem dvou hořících stromů, věděl, že blesk ho může zasáhnout kdykoli, ale neudělal to, což bylo druhým znamením, že ho doprovází mocný bůh.

Během dešťů překonával mnoho rozvodněných potoků, jednoduše tak, že šel. Pouze jednou musel zdolat řeku, která byla při povodni příliš široká, hluboká a rychlá. Ale bez otálení se do ní vrhl, protože ho provázel bůh. Proud mu téměř okamžitě podrazil nohy, ale on to vzal mocnými tempy napříč. Avšak ani silný Derku nedokáže plavat věčně a Glogmerissovi začalo připadat, že místo aby se dostal na druhou stranu, odnese ho to do slaného moře, kde jednou jeho tělo vyplave na břeh nedaleko skupinky derkuských nájezdníků, kteří podle velikosti těla poznají, že je to on. Tak to se tedy stalo Twerkovu synovi Glogmerissovi. Nakonec ho dostala povodeň.

Náhle vrazil do klády, která také plula v proudu, chytil se jí a vylezl si na ni, jako by to byl dračí člun. Teď mohl využít veškerou sílu k pádlování a zanedlouho se ocitl na druhé straně proudu. Vytáhl kládu z vody a objal ji, jako by to byl bratr. Ležel vedle ní v mokré trávě a držel ji, dokud mu stoupající voda znovu nezačala šplouchat o chodidla. Potom kládu vytáhl s sebou na vyšší zem a položil ji do vidlice stromu, kde ji žádná povodeň nemohla uvolnit. Člověk přece nenechá bratra napospas velké vodě.

Třikrát mě bůh zachránil, pomyslel si, když šplhal zpátky na rovnou lavici, po níž se ubíral. Před zuby kočky, před nebeským ohněm a před vodou povodně. Pokaždé v tom hrál roli strom. Strom, kolem něhož se shromáždilo stádo turů a ze kterého jsem jednomu skočil na hřbet; stromy, které zahynuly v plamenech za to, že na sebe stáhly blesky určené mně; a konečně tato kláda ze spadlého stromu, jenž zemřel ve své domovině vysoko proti proudu v horách, aby se mohl stát ve vodách záplavy mým bratrem. Je to tedy bůh stromů, kdo mě vede dál? Ale jak by mohl být bůh stromů mocnější než bůh blesku, bůh povodní nebo dokonce bůh ostrozubých koček? Ne, stromy jsou jednoduše nástroje, které bůh použil. Bůh hází stromy stejně snadno, jako já házím oštěpem.

Postupně, po mnoha dnech, se deště trochu zmírnily, takže měly podobu vytrvalých spršek a nikoli vodních stěn. Po levé ruce viděl, že nížina stoupá výš a blíží se k rovné lavici, po níž běžel. První jasné ráno zjistil, že již v dálce nevidí odlesk klidných vod Slaného moře – nížina byla teď výš než hladina vody; nechal za sebou jediné moře, které kdy Derkuové viděli. Dmoucí se moře leželo ještě víc vpředu, a tak běžel dál.

Nížina vystoupala poměrně vysoko, ale stále byl o dost nad ní, aby zahlédl třpyt, když se jednoho jasného rána znovu objevil. Jedno moře nechal za zády a teď, když byl terén mnohem výš, uviděl další. Bylo možné, že je to Dmoucí se moře?

Opustil terasu a zamířil přes savanu k vodě. Toho dne jí nedosáhl, ale další den odpoledne stanul na břehu a poznal, že to není místo, které hledá. Vodní plocha byla mnohem menší než Slané moře, dokonce menší než Sladkovodní moře v horách, z něhož vytékala řeka Selud. Přesto voda trochu slaná byla, když do ní namočil prst a ochutnal. Skoro sladká, nicméně slaná. K pití se nehodila. To bylo jasné i podle toho, že kolem ní chyběly zvířecí pěšinky. Obvykle musí být slanější, než je teď, pomyslel si Glogmeriss. Nejspíš ji trochu osvěžily deště.

Místo aby se vrátil na lavici stejnou cestou, kterou se dostal k tomuto malému moři, vydal se Glogmeriss přímo na jih. Viděl terénní lavici v dálce a poznal, že když bude běžet k jihu o kus dál, na rovný terén se vrátí.

Při překonávání malého potoka znovu zahlédl zvířecí stopy a mezi nimi otisky lidských chodidel. Bylo jich mnoho a byly čerstvější než stopy zvířat. Dokonce tak čerstvé, že ti, jimž patřily, teď Glogmerisse klidně mohli odněkud pozorovat. Pokud by na ně nenadále narazil, mohli by zpanikařit, kdyby uviděli někoho tak velkého, jako je on. A co by na tomto místě mohli vědět o lidech z kmene Derku? Tak daleko se žádní nájezdníci pátrat po otrocích nevypravili, tím si byl jistý. To znamenalo, že ho nutně nemusejí nenávidět – ale také se nebudou bát odplaty ze strany jeho kmene. Ne, nejlepší pro něho bude otočit se a tak se jim vyhnout.

Ale chránil ho bůh, a navíc už mnoho dní neslyšel lidský hlas. Kdyby neměl v ruce žádný oštěp, ale nechal je všechny pověšené na zádech, poznali by, že nechce nikomu ublížit, a nebáli by se ho. Proto se u potoka sklonil, stáhl si provaz, který držel jeho oštěpy, a začal je svazovat všechny k sobě.

Při práci zaslechl zvuk a poznal, aniž se musel podívat, že byl objeven. Možná ho sledovali celou dobu. První jeho myšlenka byla popadnout oštěpy a připravit se na boj. Nevěděl však, kolik jich je nebo jestli jsou všude kolem něho, a v hustém křoví u řeky ho jich mohlo obkličovat tolik, že by ho snadno přemohli, i kdyby se mu podařilo jednoho nebo dva zabít. Krátce se zamyslel: Bůh mě chrání, mohl bych je zabít všechny. Ale pak tu myšlenku zavrhl. Na této pouti nezabil nic, dokonce ani pro maso, živil se pouze zrním, které si nesl, a také bobulemi, ovocem, kořínky, listovou zeleninou a houbami, které našel cestou. Měl by se zabíjením začít teď, když o těchto lidech nic neví? Třeba ho sem bůh přivedl právě proto, aby se s nimi setkal.

Proto velmi pomalu a opatrně dokončil svazování oštěpů, a pak si je pověsil přes rameno. Dával si záležet, aby v žádném okamžiku nedržel oštěpy tak, že by to pozorovatel nebo pozorovatelé mohli brát jako přípravu na boj. Pak, když měl ruce prázdné a zbraně svázané na zádech, s cákáním přebrodil potok a vydal se po množství stop na druhé straně.

Slyšel, jak za ním pleskají chodidla – a podle zvuku bylo těch osob víc. Možná šli za ním, aby ho zabili, ale neznělo to, že by ho chtěli předstihnout, ani že by se snažili být nenápadní. Museli vědět, že je slyší. Ale možná si mysleli, že je hodně hloupý. Musel jim ukázat, že se za nimi neotáčí, aby bojoval, protože bojovat nechce, ne proto, že by byl hloupý nebo měl strach.

Aby jim ukázal, že se nebojí, začal si zpívat písničku o psovi, který tančí s člověkem, což byla veselá a živá melodie. A aby jim ukázal, že o nich ví, při chůzi se sklonil, nabral do ruky hrst vlhké hlíny a zlehka ji hodil přes rameno za sebe.

Pobouřené prskání mu prozradilo, že bůh nasměroval jeho hrst bláta přesně na cíl. Zastavil se, otočil se a zjistil, že ho sledují čtyři muži, s nichž jeden si otírá z obličeje hlínu a hlasitě nadává. Ostatní byli viditelně nejistí, jestli se mají na Glogmerisse zlobit, že po nich hodil hlínu, nebo se ho bát, protože je tak velký a cizí a nebojí se jich.

Glogmeriss nechtěl, aby se báli nebo zlobili. Proto pozvolna roztáhl tvář do úsměvu, spíš přátelského než přezíravého, který říkal: Nechtěl jsem ublížit. Aby tuto myšlenku posílil, rozpřáhl ruce otočené dlaněmi k cizincům.

Pochopili ho a možná zásluhou jeho úsměvu uviděli v situaci humor. Také se usmáli, a pak se začali smát postiženému, protože si pořád stěžoval a snažil se vymnout hlínu z očí. Glogmeriss se zasmál s nimi, ale pak pomalu došel ke své oběti a tak, aby všichni viděli, co dělá, si stáhl z opasku vak na vodu, trochu jej povolil a ukázal jim, že z něho kape voda. Zabručeli něco nepříjemně znějícím jazykem a ten, který měl hlínu v očích, se zastavil, zaklonil hlavu a s klidem si nechal od Glogmerisse vypláchnout oči vodou.

Když muž, mokrý a zostuzený, konečně znovu viděl, Glogmeriss ho vzal kolem ramen jako přítele a natáhl ruku k muži, který vypadal jako vůdce. Muž se po krátkém zaváhání nechal obejmout a společně s Glogmerissem zamířil k hlavní části klanu. Ostatní dva šli co nejblíž, vpředu a vzadu, a na Glogmerisse stále mluvili, i když jim dal jasně najevo, že nerozumí.

Když dorazili k ostatním, právě rozdělávali oheň na přípravu jídla. Všichni, kteří mohli, zanechali svých úkolů a přišli si obrovského cizince prohlédnout. Zatímco muži, kteří ho našli, líčili, co se odehrálo, ostatní si chodili na Glogmerisse sáhnout, obzvlášť na jeho pevné paže a hruď, ale i na bederní roušku, neboť žádný z mužů na sobě žádný kus oděvu neměl. Glogmeriss na to hleděl se znechucením. Jedna věc byla nechat malé chlapce pobíhat nahé, ale zároveň věděl, že muži by si měli své intimní partie zakrývat, aby se neušpinily. Která žena by svému manželovi dovolila s ní spát, kdyby dopustil, aby se mu na oštěp dostala nějaká špína?

Tito muži byli samozřejmě všichni tak oškliví, že by je stejně žádná žena nechtěla, a ženy byly natolik šeredné, že je nemohli chtít jiní muži než tito. Ošklivým lidem je možná jedno, jestli se udržují v čistotě, pomyslel si Glogmeriss. Ženy však nosily zástěrky utkané z trávy, které se zdály být jemnější než ty z rozlámaného rákosí, které pletli Derkuové. Takže to nebylo tak, že by tito lidé neuměli vyrobit tkaniny nebo je nikdy nenapadlo nosit nějaký oděv. Muži jsou jednoduše špinaví a hloupí, usoudil Glogmeriss. A ženy sice tolik špinavé nejsou, ale hloupé musejí být úplně stejně, protože jinak by mužům nedovolily se k nim přiblížit.

Glogmeriss se jim pokusil vysvětlit, že hledá Dmoucí se moře, a zeptat se jich, kde by je našel. Ale oni žádným jeho gestům ani znamením rukou neporozuměli. I když se snažil sebevíc, jediným výsledkem bylo, že se smáli a on cítil bezmocnost.

Vzdal to a dělal, že chce odejít, ale to okamžitě vyvolalo protesty a očividné pozvání na večeři.

Table of Contents

Poděkování

Redakční poznámka

Atlantida