Obsah

KNIHA PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

I.

II.

KAPITOLA DRUHÁ

I.

II.

KAPITOLA TŘETÍ

I.

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

I.

II.

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

I.

II.

III.

IV.

V.

KNIHA DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ

I.

II.

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KNIHA TŘETÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

I.

II.

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

I.

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

I.

II.

III.

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

A Daughter’s a Daughter

Copyright © 1952 The Rosalind Hicks Charitable Trust.

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled DCERA JE DCERA

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4931-4

KNIHA PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

I.

Ann Prenticeová stála na nástupišti nádraží Victoria a mávala.

Vlak, který měl namířeno do přístavu, sebou několikrát trhl a rozjel se. Tmavovlasá hlava její dcery zmizela a Ann se otočila a pomalu se vracela k východu.

Zakoušela zvláštní směsici pocitů, jež se může dostavit, když vyprovázíte blízkého člověka.

Drahoušek Sarah – jak jen jí bude chybět… Jde sice jen o tři týdny, přesto… V bytě bude takové prázdno… Jen ona a Edith – dvě nudné ženské středního věku…

Sarah byla tak živá, energická a sebejistá v každém směru… A přece pro ni zůstávala tím černovlasým miminkem –

Otřesné! Sarah by určitě rozčílilo, kdyby tušila, jak o ní matka smýšlí. Její dcera i všechny ostatní dívky v jejím věku se v jednom shodly – vyžadovaly ze strany rodičů lehký nezájem. „Ty s tím naděláš, mami,“ říkávaly důrazně.

Určitých poct se pochopitelně nezříkaly. Třeba že jim matka smí vzít šaty do čistírny, posléze je vyzvednout a často za ně i zaplatit. Nebo když měly vyřídit nepříjemný telefonát („Kdybys Carol zavolala ty, bylo by to mnohem jednodušší, mami.“). Případně pokud šlo o úklid neustálého nepořádku („Maminečko, vážně jsem to po sobě chtěla uklidit, ale opravdu už musím letět.“).

„To když já byla mladá,“ přemítala Ann…

Vrátila se ve vzpomínkách. Vyrůstala ve staromódní domácnosti. Když se narodila, bylo matce přes čtyřicet a otec byl ještě o patnáct nebo šestnáct let starší. Všechno se řídilo jeho přáním.

Projevy citů se nebraly jako samozřejmost a najevo je dávaly obě strany.

„To je moje hodná holčička.“ „Tatínkova princezna!“ „Můžu ti s něčím pomoct, moje milá maminko?“

Úklid, pochůzky, účty u obchodníků, pozvánky a blahopřání, to všechno Ann obstarávala s naprostou samozřejmostí. Dcery byly na světě proto, aby posloužily svým rodičům – nikoli naopak.

Když míjela stánek s knihami, náhle se zeptala sama sebe: „Co z toho je vlastně lepší?“

Kupodivu se žádná snadná odpověď nenabízela.

Zatímco přejížděla očima po vystavených publikacích (pátrala po něčem, co by si večer mohla číst u krbu), došla k nečekanému závěru, že na tom vlastně nesejde. Celá ta věc je jen otázka zvyklostí, nic víc. Asi jako hovorový jazyk. V jedné době se říkalo, že jsou věci „famózní“, pak byly najednou „božské“ a posléze „parádní“, nebo se řeklo, že „tohle ti perfektně sedí“ a pak že tohle „šíleně miluješ“ a tak dál.

Ať děti obsluhují rodiče, nebo rodiče obsluhují děti – pokud jde o vzájemný vztah dvou osob, který v jádru toho všeho stojí, není v tom rozdíl. A Ann věřila, že mezi ní a Sarah panuje hluboká a upřímná láska. Mezi ní a její matkou? Když se ohlédla, napadlo ji, že pod tou svrchní slupkou přízně a náklonnosti ve skutečnosti převládal onen nenucený a laskavý nezájem, jejž bylo dnes tak módní předstírat.

Usmála se, koupila si knížku z nakladatelství Penguin, již už před lety jednou četla a pamatovala si, že se jí líbila. Možná ji teď bude trochu dojímat, ale nevadí, Sarah to neuvidí…

Ann si pomyslela: „Bude mi chybět – jistěže mi bude chybět –, na druhé straně bude doma docela klid…“

Vzápětí usoudila: „I Edith si odpočine. Vyvádí ji z míry, když se neustále mění, co se domluvilo a v kolik se bude jíst.“

Sarah a její kamarádky totiž neustále přicházely, odcházely, volaly a měnily plány. „Maminečko, můžeme se dnes najíst dřív? Chceme jít do kina.“ „To jsi ty, mami? Volám, že nakonec na oběd vůbec nepřijdu.“

A Edith, věrnou služebnou, která pro ně pracovala už přes dvacet let a dnes dělala trojnásobek toho, co se od ní původně očekávalo, taková narušení běžného provozu notně rozčilovala.

Jak s oblibou říkala Sarah, Edith snadno zkysne.

A přece jí u služebné prošlo všechno. Ačkoli bývala mrzutá a nabručená, Sarah jednoduše zbožňovala.

Dny s Edith budou docela osamělé. Sice poklidné – ale taky velice tiché… Ann kupodivu přeběhl mráz po zádech. Pomyslela si: „Odteď už nic než ticho.“ Ticho, které se neurčitě rozprostírá po svazích stáří vstříc smrti. Člověk už se nemá nač těšit.

„Co bych ještě chtěla?“ ptala se sama sebe. „Vždyť už jsem všechno měla. S Patrickem lásku a štěstí. Dítě. Dostala jsem od života, co jsem si přála. A teď – je po všem. Sarah bude pokračovat tam, kde já končím. Vdá se, porodí děti. A ze mě se stane babička.“

Usmála se. Na to se těšila. Představovala si hezké energické děti, děti své dcery. Malé uličníky s jejími neposlušnými černými vlásky a boubelaté holčičky. Bude jim číst, vyprávět pohádky…

Při té vyhlídce se usmívala, pocit chladu však přetrvával. Kéž by byl Patrick naživu. Ozvala se v ní stará hořká lítost. Zemřel tak dávno – tehdy byly Sarah teprve tři –, tak strašně dávno, že se pocit ztráty i bolest zahojily. Dnes už na něj dokázala vzpomínat s něhou, bez trýzně. Na svého mladého zbrklého manžela, jehož tolik milovala. Zdálo se to tak daleko – daleko v minulosti.

Jenže tentokrát se opět vynořila ta stará trpkost. Kdyby její muž ještě žil, Sarah by se osamostatnila – tentokrát jela jen do Švýcarska na lyže, ale časem odejde k manželovi a do vlastní domácnosti – a ona by zůstala s Patrickem. Byli by starší, usedlejší, ale mohli by spolu sdílet světlé i stinné stránky života. Nebyla by sama…

Ann Prenticeová vyšla ven na rušné prostranství před nádražní budovou. Napadlo ji: „Jak divně vypadají všechny ty červené autobusy – seřazené jako nějaké stvůry, čekají, až je nakrmí.“ Jako by měly i vlastní pocity – a možná pocity nepřátelské vůči svému stvořiteli, tedy člověku.

Svět jí najednou připadal uspěchaný a hlučný, plný lidí. Všichni věčně někam přicházejí nebo odcházejí, spěchají, ženou se, mluví, smějí se, stěžují si, zdraví se a loučí.

A vtom ji opět obestřel nepříjemný chlad – nezvaná a překvapující osamělost.

Pomyslela si: „Už bylo načase, aby Sarah odjela – začínám na ní být moc závislá. A možná je kvůli tomu zase ona závislá na mně. To je špatně. Člověk si ty mladé nesmí přivlastňovat – nesmí jim bránit vést vlastní život. Byla by to zvrácenost – skutečná zvrácenost…“

Měla by se stáhnout, ustoupit do pozadí, podporovat Sarah, aby se věnovala vlastním aktivitám – se svými přáteli.

Pak se usmála, protože její dcera k tomu věru žádné pobízení nepotřebovala. Sarah měla spousty přátel a s naprostou sebedůvěrou chodila do společnosti a bavila se. Matku měla ráda, ale chovala se k ní s laskavou blahosklonností jako k někomu, kdo kvůli pokročilému věku už nic nechápe a ničeho se neúčastní.

Jak stará jí musí ve svých jednačtyřiceti připadat – přitom Ann přišlo ještě pořád zatěžko označovat se jako žena středního věku. Ne že by chtěla bránit toku času. Kosmetiku v podstatě nepoužívala a její šatník setrvával v tom nepatrně venkovském duchu mladé manželky, která se kdysi přistěhovala do města – úpravné kabátky a sukně a jeden skromný náhrdelník z pravých perel.

Ann vzdychla. „Nechápu, proč přemítám nad takovými hloupostmi,“ postěžovala si nahlas. „Bude to všechno jen tím, že Sarah odjela.“

Jak že to říkají Francouzi? Partir, c’est mourir un peu…

Ano, to je pravda… Sarah, kterou odvezl ten veledůležitě odfukující vlak někam do dálky, jako by pro tu chvíli byla pro svou matku mrtvá. „Stejně jako já pro ni,“ pomyslela si vzápětí. „Zvláštní věc, tahle vzdálenost. Jsme oddělené prostorem…“

Sarah teď žije jeden život, a ona, Ann, druhý… Ten svůj.

Pocit vnitřního chladu vystřídalo cosi příjemného, co si uvědomila už předtím. Bude se teď moct rozhodovat jen podle sebe – v kolik vstane, co bude dělat. Rozvrhnout si sama celý den. Může si jít lehnout brzy, nechat si přinést večeři na podnose do postele – nebo vyrazit do divadla, do kina. Anebo se sveze vlakem někam na venkov a hezky se projde… holým zimním lesem, mezi jehož propletenými větvemi bude probleskovat modrá obloha…

Podobné věci by pochopitelně mohla dělat kdykoli. Jenže když spolu žijí dva lidé, obvykle určuje tempo jeden z nich. A Ann si mohla za odměnu zprostředkovaně užívat všechny ty divoké příchody a odchody své dcery.

Být matkou je bezpochyby radost. Je to jako smět prožívat život znovu – jen tu spoustu trápení spojeného s mládím už můžete vynechat. Víte, jak málo na některých věcech záleží, a můžete se benevolentně usmívat nad všemi domnělými katastrofami.

„Ale mami,“ ohrazovala se v takových chvílích Sarah, „vždyť je to strašně vážná věc, jak se můžeš usmívat? Nadia má pocit, že je v sázce celá její budoucnost!“

Jenže v jednačtyřiceti už člověk ví, že celá budoucnost bývá v sázce jen zřídkakdy. Život je pružnější a odolnější, než jsme se dříve domnívali.

Během válečné služby u sanity si Ann poprvé uvědomila, jak moc v životě záleží na těch drobných věcech. Na malicherné závisti a žárlivosti, na malých radostech, na opruzeninách nebo omrzlinách v těsných botách – to všechno se jevilo jako momentálně naléhavější než ta výsostná skutečnost, že vás mohou kdykoli zabít. Blízkost smrti by měla představovat tíživé pomyšlení, které přebije vše ostatní, přesto si na ně člověk velmi rychle zvykl – a ty malé věci se protlačily do popředí snad ještě urputněji, neboť se pod tím vším ozýval pocit, že zbývá málo času. Tehdy se Ann dozvěděla i ledacos o zvláštní nevyrovnanosti lidské povahy. Zjistila, jak nesnadné je označit lidi jako „dobré“, nebo „špatné“, k čemuž mívala sklony během nekompromisního mládí. Stala se svědkem neuvěřitelné odvahy, jakou byl člověk schopen vynaložit na záchranu oběti – a vzápětí tatáž osoba, která kvůli tomu riskovala život, dokázala zachráněného malicherně okrást.

Lidé ve skutečnosti nejsou černí, nebo bílí.

Stála nerozhodně na obrubníku. Teprve zatroubení taxíku ji vytrhlo z abstraktních úvah a přesměrovalo k praktičtějšímu rozjímání. Co by teď, v tuto chvíli měla podniknout?

Vyprovodit Sarah na cestu do Švýcarska bylo jediné, na co se její mysl toho dopoledne zaměřila. Čeká ji večeře s Jamesem Grantem. S drahým Jamesem, vždycky tak laskavým a ohleduplným. „Až Sarah odjede, budete asi trochu skleslá. Tak to někam pojďme oslavit.“ Vlastně to od něj bylo moc hezké. Jen ať se Sarah klidně směje a říká mu „ten tvůj šlechetný přítel, maminko“. James byl opravdu velice hodný. Někdy měla trochu potíže udržet pozornost, to když se dal do vyprávění jedné ze svých dlouhých a květnatých historek, ale on si je tolik užíval. Když někoho znáte pětadvacet let, nemůžete mu odepřít laskavé vyslechnutí.

Ann se podívala na hodinky. Mohla by zajít do obchodního domu, Edith chtěla něco do kuchyně. Toto rozhodnutí vyřešilo její stávající dilema. Přesto celou tu dobu, kdy zkoumala rendlíky a vyptávala se na ceny (teď vážně nehorázné!), v hloubi duše cítila tu zvláštní mrazivou paniku.

Konečně se v náhlém popudu uchýlila do telefonní budky a vytočila číslo.

„Můžu prosím mluvit s dámou Laurou Whitstableovou?“

„Kdo volá?“

„Paní Prenticeová.“

„Tak prosím počkejte, paní Prenticeová.“

Chvíli bylo ticho, načež se ozval hluboký zvučný hlas: „Ann?“

„Lauro, vím, že bych ti v tuhle denní dobu volat neměla, ale právě jsem vyprovodila Sarah a napadlo mě, jestli dneska nemáš moc napilno –“

Znělý alt rázně uťal její vysvětlování:

„Co kdybys ke mně přišla na oběd? Mám žitný chléb a podmáslí, vyhovuje?“

„Vyhovovalo by mi cokoli. Ty jsi opravdu anděl.“

„Budu tě čekat. Ve čtvrt na dvě.“

II.

Za minutu čtvrt zaplatila Ann taxikáři na Harley Street a zmáčkla zvonek.

Otevřel jí velmi schopný komorník Harkness, vřele se usmál a vybídl ji: „Běžte prosím rovnou nahoru, ano, paní Prenticeová? Dáma Laura bude mít možná pár minut zpoždění.“

Ann zlehka vyběhla po schodech. Z jídelny dole se stala čekárna a nejvyšší poschodí vysokého domu se proměnilo v útulný byt. Stolek v obývacím pokoji byl prostřený k obědu. Samotná místnost připomínala spíš pánský než dámský pokoj. Velká měkká a pohodlná křesla, spousta knih, některé navršené na židlích, a kvalitní sametové závěsy ve výrazných barvách.

Dlouho nečekala. Dáma Laura, jejíž hlas se nesl napřed do schodů jako vítězoslavná melodie fagotu, vešla a s láskou svou přítelkyni políbila.

Bylo ji čtyřiašedesát a nosila se tak, jak to dovede jen šlechta nebo známé osobnosti veřejného života. Všechno na ní působilo velkolepě, její hlas, nekompromisní poprsí, záplava vyčesaných ocelově šedých vlasů i skobovitý nos.

„Tak ráda tě vidím, moje milá,“ spustila. „Moc ti to sluší, Ann! Jak vidím, koupila sis kytičku fialek. Velmi prozíravé. Tuhle květinku připomínáš ze všeho nejvíc.“

„Myslíš, jako že jsem skromná? Jdi ty.“

„Sladkost, dobře ukrytá mezi okvětními plátky.“

„Jako bys to ani nebyla ty, Lauro. Býváš obvykle vrcholně netaktní!“

„Vyplácí se to, ale někdy se člověk musí opravdu snažit. Pusťme se do jídla. Bassette? Kde ten Bassett je? Aha, tady jste. Určitě budeš ráda, že pro tebe tu mám mořský jazyk, Ann. A sklenku bílého.“

„Ale tos nemusela, Lauro. Podmáslí a žitný chleba by mi úplně stačily.“

„Mám podmáslí sotva dost pro sebe. No tak se posaď. Takže Sarah odjela do Švýcarska? A na jak dlouho?“

„Na tři týdny.“

„To je milé.“

Bassett, chlapík s ostře řezanými rysy, opustil místnost. Dáma Laura usrkla ze sklenice s podmáslím a zdálo se, že si skutečně pochutnává. Bystře poznamenala:

„Bude ti chybět. Ale kvůli tomu tady nejsi. Tak povídej, Ann. Nemáme moc času. Vím, že mě máš ráda, ale když lidi volají a vyžadují okamžitě mou společnost, obvykle je to moje svrchovaná moudrost, co je ke mně táhne.“

„Mám hrozné výčitky,“ omlouvala se Ann.

„Ale nesmysl, drahoušku. Je to vlastně kompliment.“

Chvatně ze sebe vypravila:

„Lauro, já vím, jsem vážně hloupá! Ale přepadla mě jakási panika. Na Viktoriině nádraží, mezi všemi těmi autobusy! Připadala jsem si – připadala jsem si tak strašně sama.“

„A-ano, chápu…“

„Nejde jen o to, že Sarah odjela a že mi chybí. Bylo v tom víc…“

Laura Whitstableová přikývla, bez viditelných emocí ji pozorovala bystrýma šedýma očima.

Ann pomalu pronesla:

„Protože člověk je koneckonců vždycky sám… myslím doopravdy –“

„Aha, tak to jsi zjistila? Na to samozřejmě přijdeme dříve nebo později všichni. Kupodivu je to obvykle šok. Kolik ti je, Ann? Jednačtyřicet? Vynikající věk na takový objev. Když to člověk nechá na později, může ho to zničit. Když na to přijde moc mladý – musí mít spoustu odvahy, aby to dokázal přijmout.“

„Připadala sis někdy osamělá, Lauro?“ zeptala se zvědavě Ann.

„Ale jistě. Přišlo to, když mi bylo šestadvacet – dokonce uprostřed rodinného setkání té nejlaskavější povahy. Tenkrát mě to zaskočilo a vyděsilo – ale přijala jsem to. Pravdu nesmíš nikdy popírat. Člověk se musí smířit se skutečností, že na tomhle světě máme jen jediného společníka, který nás doprovází od kolébky až do hrobu – a to sebe sama. Tak s tím společníkem dobře vycházej – nauč se se sebou žít. To je odpověď. Nemusí to být zrovna snadné.“

Ann vzdychla.

„Život mi připadal naprosto zbytečný – říkám ti všechno, Lauro –, vnímala jsem jen roky, které se rozprostírají přede mnou, aniž by je bylo čím zaplnit. Nejspíš jsem jen hloupá nanicovatá ženská…“

„Ale no tak, no tak, neztrácej hlavu. Za války jsi dělala velmi potřebnou a neokázalou práci, vychovalas Sarah tak, aby se naučila dobrým mravům a radosti ze života, a i ty sama si ho vychutnáváš tím svým tichým způsobem. To je všechno velmi uspokojivé. Vlastně kdybys přišla ke mně do poradny, poslala bych tě domů a ani bych si nenechala zaplatit – a to jsem pěkný škrt.“

„Milá Lauro, ty jsi taková útěcha. Jen mám pocit, že – se o Sarah starám až moc.“

„Nesmysl!“

„Pořád se bojím, aby se ze mě nestala jedna z těch majetnických matek, které své děti skoro požírají.“

Laura suše podotkla:

„O majetnických matkách se toho namluví tolik, že už se některé ženské bojí projevit svým dětem normální city!“

„Ale vždyť je to špatné, chtít svoje děti vlastnit!“

„To jistě. Setkávám se s tím denně. S matkami, které chtějí po synech, aby se jich věčně drželi za sukně, s otci, co si uzurpují své dcery. Ovšem ne vždycky je to jen jejich vina. Měla jsem kdysi v pokoji ptačí hnízdo s mláďaty, Ann. Všechna hnízdo ve správný čas opustila, jen jednomu se nechtělo. Rádo by zůstalo a nechalo se krmit, nemělo zájem protrpět si ten okamžik, kdy se musí překulit přes okraj. Jeho ptačí matku to dost zneklidňovalo. Předváděla mu, jak se to dělá, pořád dokola slétávala z kraje hnízda dolů, cvrlikala na něj, mávala křídly. Nakonec ho přestala krmit. Přinesla potravu v zobáčku, ale zůstala na druhé straně pokoje a volala na něj. A mezi lidmi najdeš zrovna takové případy. Děti, které nechtějí dospět, nechtějí čelit nesnázím dospělého života. A není to výchovou. Je to v nich.“

Odmlčela se, načež navázala.

„Odráží se v tom přání být vlastněna i přání vlastnit. Je to snad tím, že někteří jedinci dospívají později? Nebo jsou dospělí nějak nedokonale? O lidské povaze toho pořád víme tak málo.“

„Dobrá,“ pronesla Ann, kterou obecné řeči nezajímaly, „takže si nemyslíš, že jsem majetnická matka?“

„Vždycky jsem měla za to, že máte se Sarah velmi uspokojivý vztah. Dokonce bych řekla, že mezi vámi vládne hluboká a přirozená láska.“ Poté Laura zamyšleně dodala: „I když je Sarah na svůj věk trochu moc mladá.“

„Mně naopak vždycky připadala na svůj věk stará.“

„To bych neřekla. Mentálně se mi jeví jako mladší než na devatenáct.“

„Ale je optimistická a sebejistá. Navíc velice inteligentní, plná vlastních názorů.“

„Myslíš tím plná moderních soudobých názorů. Ještě dlouho potrvá, než bude mít nějaké, které budou skutečně její. A optimističtí se dnes zdají všichni mladí lidé. Protože se potřebují ubezpečit. Žijeme v nejisté době, nejisté je úplně všechno a oni to cítí. V tom tkví jádro poloviny současných problémů. Nestabilita. Rozvrácené rodiny. Úpadek morálky. Mladou rostlinku musí člověk uvázat k pořádně bytelné opoře.“

Náhle se usmála.

„Sice jsem dáma, ale moralizovat umím jako každá stará bába.“ Dopila podmáslí. „Víš, proč tohle piju?“

„Protože je to zdravé?“

„Pch! Chutná mi to. Už od té doby, kdy jsem trávila prázdniny na statku na venkově. A taky abych byla jiná. Člověk má sklony k pózám. Každý. Prostě to tak je. A já častěji než leckdo jiný. Ale díkybohu si to aspoň uvědomuju. Prostě jen nabíráš druhý dech, to je celé.“

„Co tím myslíš, druhý dech? Chceš snad říct –“ Ann zaváhala.

„Nemluvím o ničem tělesném, ale o psychice. Ženy mají štěstí, ačkoli jich to devadesát devět ze sta netuší. V kolika letech začala svatá Terezie reformovat kláštery? V padesáti. A mohla bych ti vyjmenovat hezkou řádku dalších takových příkladů. Od dvaceti do čtyřiceti jsou ženy biologicky zaneprázdněné – což je pochopitelné. Starají se o děti, o manžely, o milence – prostě o osobní vztahy. Nebo to všechno vypustí a se ženskou citovostí se vrhnou na kariéru. Je jenom přirozené, že duševní a duchovní rozkvět přichází teprve pak, vesměs ve středním věku. Ženy se s přibývajícími léty začínají více zajímat o neosobní věci. Zatímco okruh mužských zájmů se zužuje, ženský se rozšiřuje. Šedesátiletý chlap se obvykle opakuje jako zaseknutá gramofonová deska. Šedesátiletá žena, pokud má v sobě aspoň špetku svéráznosti – to je věru zajímavá osoba.“

Ann pomyslela na Jamese Granta a usmála se.

„Ženy se napřahují k něčemu novému. Samozřejmě ze sebe v tomhle věku můžou taky dělat blázny. Někdy je to spojené se sexem. Přesto představuje střední věk období velkých možností.“

„To je taková útěcha, Lauro! Myslíš, že bych se do něčeho měla pustit? Třeba do nějaké sociální práce?“

„Jak moc miluješ své spoluobčany?“ opáčila nevzrušeně dáma Whitstableová. „Nemá smysl věnovat se něčemu takovému bez vnitřního zápalu. Nedělej věci, které dělat nechceš, jenom aby ses mohla pochválit, že je děláš! To mívá ty nejpříšernější konce. Jestli ráda navštěvuješ nemocné staré báby nebo bereš ošklivé a nevychované spratky k moři, tak do toho. Spoustu lidí to těší. Ovšem do žádných činností se nenuť, Ann. Mysli na to, že každou půdu je občas třeba nechat ležet ladem. Doposud tě vyčerpávalo mateřství. Nedovedu si představit, že by se z tebe stala reformátorka, umělkyně nebo vynikající sociální pracovnice. Jsi poměrně obyčejná žena, Ann, ale taky velmi milá. Počkej si. Prostě trpělivě čekej s vírou a nadějí a uvidíš. Však ono už se objeví něco, co bude stát za to a naplní ti to život.“

Starší žena zaváhala, pak se zeptala:

„Tys nikdy neměla poměr, že ne?“

Ann zčervenala.

„Ne.“ Zatvrdila se. „Ty – myslíš, že bych měla?“

Dáma Laura si mocně odfrkla, až se otřásly sklenice na stole.

„Všechny tyhle moderní žvásty! Za viktoriánské éry jsme se sexu báli, tenkrát se schovávaly nohy dokonce i nábytku! Hlavně ho ukrýt, zastrčit ho, aby nebyl na očích. To je velká chyba. Jenže dneska praktikujeme opačný extrém. Sex teď představuje něco, co se dá sehnat v lékárně stejně jako antibiotika. Mladé ženské se mě chodí ptát: ‚Neměla bych si radši pořídit milence?‘ ‚Nemyslíte, že bych měla mít dítě?‘ Skoro jako by to byla svatá povinnost, vlézt s chlapem do postele, a ne potěšení. Nejsi vášnivá, Ann. Jsi žena s hlubokou studnicí citu a něhy. Ta může zahrnovat i sex, ale pro tebe nebude nikdy na prvním místě. Pokud bys po mně chtěla předpovědět budoucnost, povím ti, že se za nějaký čas znovu vdáš.“

„Kdepak, to už bych asi nemohla.“

„Co kdyby sis dneska ty fialky, cos koupila, připnula na kabát? Kupuješ květiny domů, ale sama je nenosíš. Ty fialky jsou symbol, Ann. Koupilas je, protože v hloubi duše cítíš jaro – blíží se tvoje druhé jaro.“

„Spíš babí léto,“ poznamenala lítostivě.

„Jak chceš, klidně tomu říkej takhle.“

„Lauro, je to vážně moc hezká myšlenka, jenže já ty fialky koupila, protože paní, která je prodávala, vypadala celá promrzlá a ztrápená.“

„To si myslíš ty. Je to jen zdánlivý důvod. Musíš se zaměřit na skutečný motiv. Prozkoumat se a vyznat se v sobě. To je v životě ze všeho nejdůležitější – zkus poznat sebe sama. Nebesa – už je druhá pryč! Musím letět! Co děláš večer?“

„Jdu na večeři s Jamesem Grantem.“

„S plukovníkem Grantem? No jistě. Milý chlapík.“ Lauře zajiskřilo v očích. „Pase po tobě už docela dlouho.“

Ann Prenticeová se zasmála a zčervenala.

„Je to jen takový zvyk.“

„Několikrát tě přece požádal o ruku, ne?“

„Ano, ale je to absurdní. Nebo ty myslíš, že bych snad – že bych měla? Když jsme oba osamělí –“

„U manželství neexistuje žádné měla bych, Ann! A špatný společník je horší než žádný. Chudák plukovník Grant – tedy ne že bych ho litovala doopravdy. Chlap, který ženskou neustále žádá o ruku a nedokáže ji přimět, aby přijala, si v hloubi duše užívá předem prohrané bitvy. Kdyby byl u Dunkerku, lebedil by si – i když si troufnu tvrdit, že jemu by nejvíc vyhovoval útok lehké jízdy v bitvě u Balaklavy! Jak si jen v téhle zemi rádi hýčkáme své porážky a chyby – a jak se vždycky stydíme za svá vítězství!“

KAPITOLA DRUHÁ

I.

Když se Ann vrátila domů, věrná Edith ji přivítala poněkud chladně.

„Měla jsem pro vás k obědu fajnovej kousek platýze,“ prohlásila, když se objevila ve dveřích do kuchyně. „A navrch karamelovej pudink.“

„Moc mě to mrzí, obědvala jsem s dámou Laurou. Přece jsem ti volala včas, že nepřijdu, ne?“

„Toho platýze jsem nedělala,“ připustila neochotně Edith, vysoká a štíhlá žena se vzpřímeným držením granátníka a nesouhlasně semknutými rty.

„Nejsem u vás zvyklá, že byste věci měnila a rušila na poslední chvíli. To u slečny Sarah by mě to nepřekvapovalo. Našla jsem ty hezoučké rukavičky, co hledala, až když už jste odešly. Zapadlé za otomanem.“

„To je smůla.“ Ann od ní převzala pestrobarevné vlněné rukavice. „Ale jinak všechno dopadlo dobře a Sarah zdárně odjela.“

„A s radostí, počítám.“

„Ano, celá ta skupinka se zdála dost veselá.“

„Uvidíme, jestli se budou taky s veselou vracet. Nejspíš o berlích.“

„Ale no tak, Edith, to neříkej!“

„Ve Švýcarsku je to nebezpečný. Zlámete si ruce nebo nohy, pak vám to pořádně neošetří, pod sádru se dostane gangréna a vyřízeno. Navíc to strašně páchne.“

„Upřímně doufám, že Sarah tohle nepotká,“ pronesla Ann, která už byla na její chmurná proroctví, pronášená se značným zadostiučiněním, dávno zvyklá.

„Bez slečny Sarah to tu nebude stejný,“ posteskla si Edith. „Bude tu ticho jako v hrobě.“

„Aspoň si trochu odpočineš.“

„Odpočívat?“ ohradila se nedůtklivě. „Co bych odpočívala? Lepší se ošoupat než zrezivět, to aspoň říkávala moje máma a já se toho vždycky držela. Když je teď slečna Sarah pryč a nebudou se sem trousit její kamarádky, můžu se pustit do pořádnýho gruntování. Tenhle byt to už potřebuje.“

„Vždyť je tu krásně čisto, Edith.“

„To si myslíte vy. Je potřeba sundat závěsy a pořádně vyklepat, nezaškodí umýt lustry – však ono se toho tady najde na práci dost.“

V očekávání jí oči přímo svítily.

„Tak si na to sežeň nějakou výpomoc.“

„Kdo, já? Jen to nechte na mně. Já mám ráda všecko hezky pořádně a málokterý z těch ženských dneska můžete věřit. Máte tu pěkný věci a ty se mají udržovat. To jenom že pro samý vaření a další povinnosti se k tomu nikdy pořádně nedostanu.“

„Ale vaříš výtečně, Edith. To přece víš.“

Její tradičně trpký výraz vystřídalo spokojené pousmání.

„Copak vaření,“ mávla rukou, „na tom nic není. To já jako pořádnou práci ani neberu.“

Než se vrátila do kuchyně, ještě se zeptala:

„V kolik si dáte svačinu?“

„Zatím ne. Tak o půl páté.“

„Na vašem místě bych si dala nohy nahoru a zdřímla si, abyste byla na večer odpočatá. Měla byste si užít trochu klidu, dokud můžete.“

II.