STEFAN AHNHEM

OSMNÁCT POD NULOU

KALIBR

ARTON GRADER MINUS

Copyright © Stefan Ahnhem 2016

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2019

ISBN 978-80-242-8579-5

PROLOG

28. října 2010

BYLO UŽ NĚCO po půlnoci, když taxi zpomalilo a zastavilo před domem. Dvě pětistovky změnily majitele, muž ani nepočkal na vrácení a vystoupil z auta. Opřel se do něj ostrý ledový vítr vanoucí od černočerného průlivu Kattegat. Měl takovou sílu, že muž ucítil, jak na něj dopadají slané spršky vln narážejících do mola o čtyřicet metrů dál ve tmě.

Tenký ledový škraloup na zemi svědčil o tom, že teplota klesla pod bod mrazu, a proto muž taxík obešel, otevřel druhé zadní dveře a pomohl své společnici z auta, aby na svých nebezpečně vysokých podpatcích neuklouzla.

Už jen třicet metrů, pomyslel si a zabouchl za ní dveře. Třicet metrů, kdy si musí hrát na hodného, vzbuzovat v ní pocit bezpečí a zároveň nepůsobit příliš urputně. Navodit v ní pocit, že s ním jde domů zcela na základě vlastního rozhodnutí.

Žena se zachvěla zimou, pravou rukou si přidržela kožešinové bolerko, levou mu podala a nechala se odvést do kopce k domu. To bylo dobré znamení. Obzvlášť vzhledem k tomu, jak se nadřel během večeře. Musel použít všechny své triky, jinak by ho prokoukla, objevila by, že za jeho úsměvem se skrývá faleš, a odešla by od stolu. Sešli se v Grand Hôtelu Mölle, jak bylo domluveno. Čekala na něj ve vestibulu na kožené pohovce, v ruce drink, dlouhé štíhlé nohy přehozené jednu přes druhou, a jeho překvapilo, že vypadá úplně stejně jako na fotografii. Tmavé vlasy ostříhané nakrátko, téměř na kluka, temně rudé rty a vysedlé lícní kosti, všechno bylo přesně tak, jak si představoval. Dokonce i její obličej, o kterém si myslel, že je vyretušovaný, vypadal, jako by nikdy nebyl vystaven ničivému působení slunečních paprsků.

To se skoro nikdy nestávalo. Spíš mu ve valné většině případů skutečnost přinesla zklamání. Šlo jen o to, jak velké to zklamání bude. Hrubá pleť, neupravené obočí a špeky na bocích, které se nedaly zakrýt ani volným oblečením. Někdy se skutečnost lišila od fotografie natolik, že se otočil a odešel, ještě než se pozdravili. Ale jak už bylo řečeno, tento večer ho stál značné úsilí a on si cestou do kopce po cestičce vydlážděné kamenem z Höganäsu a ozářené automatickým osvětlením umínil, že dnes v noci si opravdu zaslouží trochu si užít. Pobaví se tak, že ona se minimálně týden nepostaví na nohy. Ale nejdřív potřeboval pojistku. Bez ní by si nemohl dovolit téměř nic. Proto se zastavil na dobře osvětleném místě, které zabírala bezpečnostní kamera, a otočil se k ní.

Žena se na něj podívala a on přitiskl své rty k jejím. Nemusela mu polibek oplatit. Stačilo, aby se nebránila. Pokud ho od sebe neodstrčí ani mu nedá facku, on bude mít dostatek potřebných důkazů pro tvrzení, že všechno proběhlo dobrovolně, že obvinění namířená proti němu jsou jen chabě vykonstruovaný pokus dostat se k jeho penězům. Každopádně už brzy si s ní bude moct dělat, co bude chtít.

Pomohl jí z bolerka a zavedl ji dál. Jako většina ostatních žen, které se dostaly až k němu do domu, marně skrývala ohromení nad útulným řešením místností, krbem, ve kterém už plápolal oheň, a speciálně navrženým nábytkem. A nad obrazy, vedle nichž veškeré výstavy v Dunkerově kulturním domě v Helsingborgu působily jako patlanice dětí z mateřské školy.

Nabídl jí, jestli si nechce dát dole v baru drink, a tvrdil, že nikdo nedělá tak dobrá mojita jako on. Rozzářila se a následovala ho po schodech dolů. Nechal ji jít před sebou bíle vydlážděnou chodbou kolem domácího wellness a řekl jí, aby pokračovala až na konec a u vestavěné knihovny odbočila vlevo.

Udělala, co jí řekl. Ale když se ocitla v pokoji bez oken, s tázavým výrazem se na něj otočila, jako všechny před ní. Všechny se divily, kde že je ten slíbený bar.

Místo něj byla v pokoji velká postel a čtyři masivní kovové kruhy s řemeny připevněnými k ocelovým lankům, která byla systémem kladek vedena podél stěn a podlahy. Všechno bylo natřené nabílo, aby to neupoutávalo pozornost.

Udeřil ji trochu silněji, než chtěl. Neměl v úmyslu poškodit jí krásný obličej. Aspoň prozatím. Pozadu upadla na postel a on koutkem oka zahlédl, že se jí spustila krev z nosu, ale to už jí upevnil jedno ocelové lanko kolem zápěstí. Byla příliš otřesená, než aby se vzpamatovala a pokusila se bránit, a po několika vteřinách už měla připoutané obě ruce i nohy, načež ji mohl v klidu zdvihnout do kýžené pozice.

Očekával, že bude stejně jako všechny ostatní plýtvat energií na to, aby se vysvobodila. Ona tam však jen ležela a dívala se na něj, ruce a nohy roztažené. Jako by ho prosila, aby s ní zacházel obzvlášť tvrdě, a proč by jí to přání nesplnil?

Otevřel skříň s všemožnými hračkami a nástroji, které za ta léta nashromáždil, vzal si zdravotnické nůžky a nedávno zakoupený roubík, nacpal jí ho do úst a upevnil ho řemínky. Stále žádný odpor. Vlastně to bylo příliš krásné, aby to byla pravda. Na druhou stranu vzdor všemu dodával potřebné grády a bez něj nebude prožitek dokonalý.

Sedl si na ni obkročmo a rozstřihl jí oblečení, potom na posteli vstal a prohlížel si její nahé tělo. Bylo štíhlé a vypracované, na jeho vkus možná až příliš hubené. Boky, stejně jako účes, měla téměř chlapecké a s každým nádechem a výdechem se jí na břiše rýsovaly svaly. Očividně blázen do cvičení. Prsa by určitě měla minimálně o dvě čísla větší, kdyby tolik neposilovala. Zato její paže se mu líbily. Byly téměř dokonalé, s vyrýsovanými bicepsy a tricepsy. A její kundička. Líbilo se mu, když se holily, a tahle ji měla tak hlaďounkou, jako by jí tam nikdy nevyrostl ani chloupek.

Putoval očima po jejím těle směrem vzhůru, až se setkal s jejím pohledem. Mátl ho. Byla zcela v jeho moci a neměla tušení, co bude dál. A přesto z jejích očí nevyčetl nic víc než naprostý klid. Ona to chce. Jiné vysvětlení ho nenapadalo. Vypustil z úst pramínek slin, dopadl jí na tvář a stékal dolů po krku. Stále žádná reakce. Znovu se na ni posadil, sevřel mezi palcem a ukazováčkem její pravou bradavku a zmáčkl ji tak silně, až mu nehet na palci zbělal.

Teď. Konečně v jejím pohledu rozeznal bolest a zákmit strachu. Jakmile se s uspokojením ujistil o tom, že se mu podaří ji zlomit, opustil místnost, přešel do domácího wellness, svlékl se, vykonal potřebu a osprchoval se. Namydlil si celé tělo a pustil si tak horkou vodu, až ho kůže pálila.

Osušil se a vyčistil si zuby, pak si do misky nachystal houbu na mytí, napustil do ní teplou vodu s mýdlem a zamířil zpět do místnosti bez oken. Zmáčkl tlačítko dálkového ovládání, vchod za ním se neslyšně uzavřel a on viděl, jak žena pohledem sleduje houbu v jeho ruce, z níž odkapává voda. Vlezl si k ní do postele a začal ji umývat. Ta procedura ho vzrušovala a on volnou rukou své erekci ještě napomohl, až ucítil, jak mu v žilách prudce pulzuje krev.

Když byl spokojený, odhodil houbu na podlahu a sklonil se k ženě, aby ji ochutnal. Ale než stihl vypláznout jazyk, zasáhl ho úder.

Bolest a vysoký úporný pískot v levém uchu ho ochromily, hlavu vůbec necítil, připadalo mu, jako by mu měla každou chvíli upadnout na zem.

Ničemu nerozuměl. Co se to stalo? Udeřila ho snad ona? Ne, to je vyloučené. Vždyť je připoutaná. Přejel si rukou přes bolavé ucho a hlavu těsně nad ním. Nezdálo se, že krvácí, ale zřetelně cítil, jak mu tam roste tepající boule.

Teď si všiml, že jedno lanko je uvolněné. Přeštípnuté. Co to sakra… Kleště, které držela v ruce, tam vůbec neměly co dělat, ale přesto je svírala. Kde k nim přišla? V druhé ruce držela gumovou paličku. Je to jeho nářadí? V duchu si procházel, co ve skříni skladuje, ale dostal se teprve k sadě bičíků, když ho žena udeřila paličkou podruhé. Tentokrát tak silně, že už žádnou bolest necítil a v bezvědomí se na svou oběť zhroutil.

ČÁST PRVNÍ

9.–15. května 2012

Theseův paradox

Podle řecké mytologie zachránil válečník Theseus čtrnáct mladých mužů a žen, kteří měli být na Krétě obětováni Minotaurovi, netvorovi s býčí hlavou. Na památku jeho hrdinství se dochovala loď, na níž doplul zpět do Atén. Stala se symbolem toho, že nic není nemožné. Plavidlo však vlivem počasí chátralo a po několika letech bylo značně poškozené, a když už bylo shnilých prken příliš, rozhodli se lidé, že ty nejvíce zasažené vymění.

Nakonec byly všechny části lodi nahrazeny novými. Otázkou bylo, zda se skutečně ještě jedná o původní loď. Byla to stále Theseova loď?

1

JAKMILE ŠÉFKA KRIMINÁLKY Astrid Tuvessonová vyšla z domu a zamkla za sebou dveře, hned svého rozhodnutí litovala. Uvnitř ji před ostrými paprsky jarního slunce chránily žaluzie, ale tady venku bylo světlo o dost silnější, než předpokládala. Jestli co nejdřív nenajde v kabelce sluneční brýle, určitě se jí hlava rozletí na tisíc kousků. Představila si, jak sem přijede Ingvar Molander a jeho tým, zatáhnou okolí páskou a posbírají její ostatky. Konečně našla brýle, poškrábané a celé ohmatané.

Sakra už… Teď se jí najednou chtělo čurat. Někdy byla sama sobě tak protivná. To se může stát jen jí, že si na záchod vzpomene až venku, poté co hodila klíče do kabelky, kde samozřejmě nebudou vůbec k nalezení. Kam se na tu kabelku hrabe kouzelník Joe Labero. Ať ji prohrabávala, jak chtěla, klíče byly fuč, patrně navždy, pomyslela si, načež si stáhla kalhoty i kalhotky a přidřepla si na záhon.

Koneckonců je to její zahrada, tak si na ní snad může dělat, co ji napadne. Jestli se to někomu nelíbí, ať klidně zavolá policii. Ta myšlenka ji tak rozesmála, že z ní čúrek tryskal přerušovaně jako z nějaké fontány.

Vlastně jí nebylo jasné, proč raději nezůstala doma, jak měla původně v plánu, odkud se vzalo to nutkání sednout si za volant a otočit klíčkem v zapalování. Vždyť je na nemocenské teprve tři dny, od pondělka, což se s jinými členy týmu vůbec nedalo srovnávat. V podstatě za to může ten vůl Gunnar. Nebýt jeho, nic z tohohle by se nestalo. Ona by pracovala s ostatními na stanici, neválela by se doma a… Do karoserie auta něco narazilo a ona dupla na brzdu. Co se proboha stalo? Nastavila si zpětné zrcátko a hned pochopila, že patrně najela do schránky na dopisy. Do té, co ji ten vůl celou vyztužil a nohu ukotvil v tak obrovské hroudě betonu pod zemí, že by schránka bez problémů přečkala i třetí světovou válku. Tohle jí ještě scházelo. Raději vůbec nemyslela na to, jak asi dopadl zadek auta.

Několikrát popojela dopředu a zase zpátky, vyjela na Singögatan a snažila se co nejrychleji odsud zmizet, než někdo ze sousedů vyleze ven a začne na ni zírat. Přesně tohle měla na mysli. Všechno, naprosto všechno, co se v jejím životě pokazilo, byla chyba toho vola Gunnara.

Odbočila vlevo na nájezd na dálnici E20 směrem na sever, stiskla zapalovač v autě a vytáhla poslední cigaretu z krabičky vmáčknuté za klikou dveří. Žár rozžhavil tabák na samém konci cigarety a ona vtáhla kouř tak hluboko, jak jí to jen plíce dovolily, přitom najela na dálnici a zrychlila.

Ještě před pár lety ho chtěla opustit ona. To ona měla situaci pevně v rukou a on jí tak lezl krkem, že jí pouhý pohled na něj kazil náladu. Ale on se jí držel zuby nehty a její vadnoucí láska pomalu, ale jistě přešla v čiré pohrdání. Zanedlouho se z ní stala nenávistná zrůda, a když on konečně udělal jedinou správnou věc a odešel od ní, nic nebylo tak, jak si představovala. Nic.

Nejdřív nechápala, co se stalo. Ozvala se rána, boční zrcátko na její straně se utrhlo, zůstalo viset jen na tenkých kabelech a tlouklo do karoserie jako nabuzený datel. Pak těsně před sebou uviděla červené BMW. Začala troubit, ale žádné reakce se nedočkala, auto jen zrychlilo a vzdalovalo se. Tak snadno mu to neprojde, to ani náhodou. Šlápla na plyn a brzy ho dohonila.

Jestli něco opravdu nesnášela, byli to zbohatličtí ubožáci v drahých autech, a tohle rozhodně udělal muž, který je po všech stránkách ubohý. Předjela ho v pravém pruhu, vrátila se do levého, zapnula výstražná světla, zpomalila a ukázala mu svůj policejní průkaz. Ne snad že by ho mohl vidět. Ale to jí bylo úplně fuk. Hlavně když zastaví, a potom se má na co těšit.

BMW však místo toho přejelo do pravého pruhu a prosvištělo kolem ní, jako by to byla úplná hračka. Tak a dost. Teď vypukne válka. Do prdele, tohle fakt znamená vyhlášení války. Vystrčila levou ruku z okýnka a utrhla visící boční zrcátko, plynový pedál sešlápla až k zasviněné gumové podložce a začala červené auto pronásledovat.

Během minuty překročila povolenou rychlost. Toyota Corolla se celá třásla a dávala všemi možnými způsoby najevo, že už to dlouho nevydrží. Ale Astrid měla auto plně pod kontrolou a řídila jako bohyně, aspoň podle svého názoru, a poté co minula mimoúrovňovou křižovatku na jihu Helsingborgu, opět BMW dohnala a zablikala na ně dálkovými světly.

BMW však vůbec nejevilo snahu zpomalit. Naopak ještě zrychlilo. Ten chlap zřejmě neví, s kým má tu čest. Astrid zalovila v kabelce na sedadle spolujezdce. Někde tam musí být mobil, tím si byla jistá. No vida, nahmatala klíče od domu. Jasně že je musí objevit zrovna teď.

Vylovila telefon a letmo se na něj podívala, aby našla funkci videokamery. Kde asi tak může být? Pitomej krám od Samsungu. Hrozně ji štval. A ještě víc ji štval ten sotva ochmýřený prodejce, který do ní jako paličatý papoušek donekonečna hustil, o kolik je Android lepší než iOS. Nakonec souhlasila, jen aby už zavřel hubu. Ale zdálo se, že kameru zapnula. Neměla tušení, jakým zázrakem se jí to podařilo.

Držela telefon tak, aby objektiv zabíral auto před ní, ale vzápětí zjistila, že se řítí přímo ke krajnici. Vykřikla a prudce dupla na brzdu, auto dostalo smyk a naklonilo se na bok a během několika zlomků vteřiny propukla kakofonie troubení aut a kamionů.

Je konec, byla její jediná myšlenka. Tohle je konec a možná to tak bude nejlepší. Stejně je jen naprostá nicka v přechodu, ostuda pro celý policejní sbor.

Ale její ruce to odmítaly vzdát, pokoušely se smyk volantem vyrovnat a zároveň podřadit. Pravá noha sešlápla pedál plynu až k podlaze a Astrid se jako v nějaké nereálné počítačové animaci podařilo auto opět ovládnout. Vykřikla radostí a vteřinu nato se pokusila uklidnit mantrou, že má všechno pod kontrolou.

Červené auto teď jelo asi padesát metrů před ní, a než Astrid zvedla mobil z podlahy a znovu začala nahrávat, všimla si, že přibrzdilo a odbočuje na sjezd na Elineberg a Råå. Však ona ho hned dožene a pak vypukne peklo.

Těžko říct, jestli to zapříčinilo její pronásledování, anebo kolona aut, která sahala až ke kruhovému objezdu, každopádně řidič si to rozmyslel, zrychlil a najel zpátky na dálnici, očividně neměl vůbec v úmyslu zpomalit, i když už se blížili k centru Helsingborgu.

Teprve na malmöské silnici, když míjeli bývalou budovu policie, trochu zvolnil, červenou na semaforu u Trädgårdsgatan však zcela ignoroval. Astrid nehodlala zůstat pozadu, a tak s troubením projela křižovatkou, zároveň zaslechla policejní sirény. Pane jo, dopraváci se probrali. To je dost.

Mrkla do zpětného zrcátka a zjistila, že policejní auto jede těsně za ní. Naznačila jim, aby se uklidnili. Myslí si, že si to sem jen tak přihasí a převezmou to po ní, to určitě. Kdepak, tomuhle budižkničemu dá za vyučenou sama.

Kruhovitá fontána o výšce zhruba dvaceti centimetrů vlastně ani nevypadala jako skutečná fontána, spíš připomínala předimenzovaný modrý létající talíř vyrobený z rozbitých keramických dlaždic. Z otvoru uprostřed tryskala voda, stékala po střepech dlaždic a udržovala je neustále mokré. Astrid Tuvessonové se fontána nikdy nelíbila a teď se jí nelíbila ještě víc, protože ji náhle zaskočila odbočka vlevo na náměstí Hamntorget a jí už nepomohlo ani odhodit mobil, ani strhnout volant na stranu.

Výška fontány spolu s jejím zaobleným okrajem spolupracovaly v dokonalé součinnosti s úhlem nárazu a rychlostí Corolly, auto se převrátilo na bok a dlaždice mu odřely střechu. Když vůz konečně jako bezmocný brouk zastavil na střeše o několik metrů dál uprostřed cyklostezky, Astrid si rozepnula bezpečnostní pás a vyškrábala se ven.

Sakra… V hlavě jí bušilo a viděla… Dvojmo, nebo jen rozmazaně, těžko říct. Dobré to každopádně nebylo. On jí ujede. Bylo jí jasné, že ten hajzl si bude nadále proplouvat životem, jako by se nic nestalo. Jako by všechno byla jen nějaká pitomá hra.

Podívala se za červeným autem, které za chvilku odbočí doprava na Kungsgatan a pak s největší pravděpodobností zahne znovu doprava a pak ještě jednou, aby najelo do protisměru a vydalo se zpátky. Jenže auto nezabočilo. Pokračovalo rovně kolem nočního klubu sídlícího v bývalé budově přístavního terminálu a dál směrem ke kraji mola.

Co to vyvádí? Astrid se rozeběhla po dlažebních kostkách směrem ke břehu. Všechno se s ní točilo, jako by o letním slunovratu hrála jednu z těch opileckých her, kdy se opřete hlavou o hůl a máte běhat dokola. Několikrát málem zakopla a uvědomila si, že se do hlavy asi uhodila silněji, než předpokládala. Ale to teď počká.

BMW přeletělo přímo přes okraj mola a pokračovalo několik metrů vzduchem, než dopadlo na hladinu. Astrid běžela dál a všimla si, že ke břehu pospíchají i další lidé a shromažďují se v hloučku na břehu. Astrid se zastavila několik metrů před nimi, popadla dech a odkašlala si.

„Haló, tady policie,“ řekla a snažila se, aby to vyznělo co možná autoritativně. „Potřebujeme to tu uzavřít, takže prosím ustupte aspoň dvacet metrů stranou!“

Většina lidí se k ní obrátila.

„Ano, mluvím na vás! No tak, okamžitě ustupte stranou,“ vyzvala je a mávala přitom oběma rukama.

Skoro všichni se rozestoupili do stran a Astrid uviděla, jak zadní část auta mizí v temné vodě.

„A to se týká i vás.“ Ukázala na poslední přihlížející, kteří se nemohli od podívané odtrhnout, a vykročila k okraji mola.

Po řidičovi nebylo ani stopy. Ke hladině stoupala jen spousta bublin. Asi by za ním měla skočit, ale to by nezvládla. Nikdy se ve vodě necítila příjemně a kromě toho měla…

„Astrid Tuvessonová?“ Astrid sebou trhla, otočila se na policistu v uniformě a málem ztratila rovnováhu. „Foukněte mi do toho, prosím,“ požádal ji a ukázal jí alkohol tester.

2

THEODOR RISK VYLEZL na lavičku, posadil se na opěradlo, rozhlédl se po prázdném školním dvoře a vytáhl z krabičky cigaretu navzdory ceduli, že kouření je na celém pozemku školy zakázáno. Nasadil si červená sluchátka Beats, která dostal od otce k Vánocům, a vyhledal si v mobilu „Ace of Spades“ od Motörhead. Stejně se za pár minut zbytek třídy s řevem vyhrne z dvouhodinovky tělocviku a bude po klidu.

On sám strávil poslední hodinu u terapeutky, která mu jako vždy omílala, jak je důležité, aby navazoval blízké vztahy a získával nové kamarády. Aby si uvědomil, že je součástí společenství, jak tomu vznešeně říkali. Jako obvykle mu z ní a z jejího odporného skånského nářečí bylo prostě na blití. Do prdele, jak on tu skånštinu nesnášel. Příšernější nářečí prostě neexistovalo. Ale jako každý týden tam jen seděl jako loutka bez mozku a vůle, přikyvoval a poslouchal její otřepané fráze.

Jako například jak je důležité, aby se svěřil, jak mu je, jak se v hloubi duše cítí. V hloubi duše, to bylo její úplně nejoblíbenější spojení. Pojď, vypravíme se tam spolu, vyzývala ho svou slizkou skånštinou a natahovala k němu ruku, jako by vážně očekávala, že se jí Theodor chopí. Teprve až ji zavede na samé dno duše, bude mu skutečně schopná pomoct. Theodor vdechl kouř a potřásl nad tou myšlenkou hlavou. Jako by mu snad někdy někdo mohl pomoct.

A přesto během prvních měsíců její pokyny do puntíku plnil. Byl k ní upřímný, říkal, co si myslí, jaké má pocity. Mluvil o vztahu se svým otcem, který si zjevně zcela vážně myslel, že jsou pro něj děti na prvním místě, ale přitom nikdy nebyl nablízku, když ho potřebovaly. O tom, jak ho otec zradil, když ho nechal několik dní samotného doma. Zrada v něm zela jako nezahojená rána, ale všichni to přecházeli mlčením, jako by se nic nestalo. Mluvil o panické hrůze, která se ho zmocnila, když byl uvězněný v prostoru o velikosti rakve, a o tom, jak se bál, že mu dojde kyslík a on zemře. Že všechno skončí.

Nemluvě o schizofrenním pocitu zklamání, který ho zaplavil, když si uvědomil, že to přežije. Že konec utrpení se odkládá na neurčito. Jednou ji dokonce vzal za ruku a se zavřenýma očima ji skutečně zavedl až na dno své duše. A přesto s těmi kecy nepřestala, jako by měla na repertoáru jen jednu ohranou písničku.

Nakonec neviděl jiné východisko a začal si vymýšlet, jak si rozšiřuje okruh kamarádů a jak je v kolektivu čím dál oblíbenější. Jak se mu vrací chuť do života a jak už se dokonce i rád učí doma a tráví čas s rodinou. Lhal, že tíha na hrudi se zmenšuje a on konečně může zase volně dýchat.

Ale teď už ho zjevně prohlédla. Její ubíjející žvanění o kamarádech se totiž ještě vystupňovalo. Ona prostě nechápala, že problém není v tom, že by měl nouzi o kamarády. To on se s nikým přátelit nechtěl. Vyfoukl kouř a rozhlédl se po školním dvoře, který se postupně plnil idioty.

Jsou to pitomci. Jeden vedle druhého ztělesněná blbost, korunovaná hnusným nářečím. Ale Theodor sekal dobrotu a nikoho se ani nedotkl. Ani jednou nepřekročil hranici, i když měl často co dělat, aby se udržel.

S Alexandrou z vedlejší třídy to bylo jiné. Vybočovala po všech stránkách a na rozdíl od zbytku stáda nemluvila skånštinou ani se nehihňala s ostatními holkami. Když se nad tím zamyslel, ona jediná ho vůbec neštvala. Nikomu o svých pocitech neřekl a vlastně ani sám nevěděl, co přesně k ní cítí. Ale lhostejná mu nebyla a v hloubi duše tušil, že ona je na tom podobně. Jakmile se na ni podíval, vždycky uhnula pohledem. Teď to určitě co nevidět udělá zas.

Postávala opodál u lezecké stěny s několika magory ze své třídy, a ne že by si to Theodor měřil, ale byl si jistý, že takhle dlouho se na něj ještě nikdy nedívala. Byl to tak intenzivní pocit, že se musel přemáhat, aby sám neodvrátil zrak. Co to má znamenat? Naznačuje mu snad, aby za ní přišel a oslovil ji? Vypadala vesele. Ale co jí má říct? A co si počne s jejími kamarády?

Kouzlo se zlomilo. Nikdo neuhnul pohledem, ale Lemmyho hlas ve sluchátkách utichl a nahradil ho vyzváněcí tón. Ani se nemusel na mobil dívat, hned věděl, kdo mu volá. Jasně že ho musí rušit zrovna teď.

„Čau,“ pozdravil a snažil se o neutrální tón, ale sám slyšel, že mu z hlasu čiší podráždění.

„Ahoj Theodore, tady táta. Jak se máš?“

„V pohodě.“

„To jsem rád. A co terapie, dobrý?“

„Jako vždycky.“

„O čem jste se bavili?“

„Tati… To je jen mezi mnou a jí, to snad víš.“

„Jo, ale to přece neznamená, že mi to nesmíš říct. Tedy pokud chceš, samozřejmě.“

„Jenže já nechci.“

„No jo, jasně. Z jiného soudku. Víš, že má máma zítra večer vernisáž v Dunkerovi, že? Chtěl jsem se jen ujistit, že tam nejpozději na šestou dorazíš.“

„A to jako musím?“

„Ano, musíš, a pak jsem si myslel, že bychom ji o víkendu mohli překvapit výletem do Kodaně.“

„Cože? A to jako taky musím jet s váma?“

„Jo, bude to zábava. Však víš, budeme bydlet v hotelu, půjdeme do Tivoli na kolotoče, dáme si ten jejich párek.“

Theodor se ani nepokoušel potlačit povzdech. „Ty jo, já prostě nemůžu. Příští tejden mám tři písemky a musím se učit,“ řekl, přestože pravdivá byla pouze první polovina. Na druhou stranu bude tisíckrát raději sám doma dělat domácí úkoly, než aby celý víkend strávil s rodinou.

„No jo, probereme to večer. Třeba ti s tím učením můžu pomoct.

Každopádně jsem rád, že to na terapii šlo dobře.“

Theodor za sebe nechal promlouvat ticho a po dalších třech minutách nucené nicneříkající konverzace konečně mohl hovor ukončit a pustit si opět do uší Lemmyho.

3

EINAR GREIDE USRKL horký rooibos, který se od rána louhoval v konvici a získal tím obzvlášť plnou chuť vanilky z Madagaskaru, jíž se vyznačoval pouze čaj značky Celestial Seasonings. Na oddělení soudního lékařství v podzemí helsingborské nemocnice nastal čas na přestávku, a přestože podle Greideho názoru představovala přestávka tu nejzbytečnější část pracovního dne, neměl v podstatě na práci nic jiného než dohlédnout na to, aby čaj chutnal dokonale. Byla už středa a tento týden prozatím přinesl pouze tři zcela jednoznačná úmrtí. Ohledání nařízená lékařem byla naprostým plýtváním peněz daňových poplatníků. Ale Greide odvedl svou práci důkladně a závěry, už předem jasné, naškrábal do zprávy. Kromě toho si stihl promazat staré maily, uklidit kancelář a vyměnit plakáty z Woodstocku na zdech za nové, které si s Franzem přivezli z Berlína. Představovaly retro dodávky volkswagen pomalované pestrobarevnými květinami. Otázkou bylo, čím po přestávce vyplní dvě a půl hodiny zbývající do konce služby. Nemluvě o celém zítřku a pátku.

Od léta 2010 se nestalo nic, co by vzbudilo jeho zájem, a od té doby už uběhly skoro dva roky. Ne snad že by někomu přál cokoli zlého. Naopak. Ale prostě se jen strašně nudil. Připadal si jako člověk posedlý cvičením, který se nesmí už půl roku pohnout. Mozek mu změkl a postupně se scvrkával. Před dvěma lety pachatel vyvraždil skoro celou třídu a on si zapletl tolik copánků – jeden za každou oběť –, že nakonec vypadal jako bělošský protějšek Snoopa Dogga. Teď mu vlasy schlíple visely v šedém culíku a on vážně uvažoval o tom, že si je ostříhá.

Jeho kolega Arne Gruvesson už vzal samozřejmě roha a do konce týdne bude mít náhradní volno. Dokonce se ani nestihl nasvačit, jak hrozně pospíchal na velký nákup kvůli něčí konfirmaci či co. Dík, že to tady za mě vezmeš, zavolal z chodby a dodal, že kdyby se něco dělo, je na mobilu.

Jako kdyby Arnemu zavolal, kdyby se něco dělo. Jako by ho vůbec někdy napadlo tomu břídilovi volat. Proč se Arne vůbec stal patologem, to pro něj bylo záhadou, kterou už se raději ani nepokoušel rozlousknout. Nejenže byl Gruvesson lajdák. Navíc byl nedůsledný a celkově naprosto nepoužitelný.

Bylo spíš pravidlem než výjimkou, že Gruvesson něco přehlédl. Většinou šlo o nějakou drobnost, která stanovení příčiny smrti stejně neovlivnila. Naštěstí člověk nemusel být zrovna Einstein, aby poznal, že příčinou smrti je vážné poranění lebky a vnitřní krvácení nebo rozpárané břicho po autonehodě.

Ale občas se stalo, že přehlédl něco o dost zásadnějšího. Jako například když před dvěma lety uprostřed probíhajícího vyšetřování usoudil, že jedna z obětí Torgnyho Sölmedala přišla o život při běžné autonehodě, a přitom se ukázalo, že oběť měla obě oči vypálené a natolik poškozené, že to rozhodně nemohlo být důsledkem samotné nehody. Naopak, poranění očí vysvětlovalo, proč žena vlastně havarovala.

A dnes jim přivezli další oběť autonehody, jíž předcházela velkolepá honička centrem města, která skončila na dně přístavu. Ironií osudu tělo samozřejmě přistálo na Gruvessonově stole, zatímco on sám byl v tu chvíli zaměstnaný strašně zajímavou pitvou čtyřiadevadesátileté Gerdy Nilssonové.

Myšlenka v něm klíčila celé odpoledne, ale teprve teď se plně rozvinula. Koneckonců proč ne? Stejně nemá nic lepšího na práci, a tak vyzunkl zbytek vychladlého rooibosu a odešel z kuchyňky.

Ve zprávě se dočetl přesně to, co očekával. Toxikologické vyšetření prokázalo v těle přítomnost 2,75 promile alkoholu, což samozřejmě posilovalo teorii, že se nejedná o nic jiného než řízení v opilosti, při němž oběť nejprve ztratila vědomí, když auto dopadlo do moře, a následně se utopila. Což zdánlivě potvrzovala i rozsáhlá poranění obličeje. Pravděpodobně se to přesně tak stalo, ale jak už bylo řečeno, on stejně neměl nic lepšího na práci.

Vytáhl svou přístupovou kartu, otevřel dveře do márnice, nadechl se chladného suchého vzduchu a vydal se ke stěně s chladicími boxy. Vytáhl box, který Gruvesson označil cedulkou s nápisem „Peter Brise“ a dnešním datem. Ihned ho zaujalo, že muž je schoulený do klubíčka a má obě nohy přitažené k tělu. Jako by jeho údy stále svírala posmrtná ztuhlost, přestože chladná voda naopak měla tyto změny zmírnit.

Dále ho překvapilo, jak neporušeně tělo vypadá. Obzvlášť s přihlédnutím k tomu, že auto muselo dopadnout na hladinu v relativně vysoké rychlosti. Dokonce ani na levém rameni nebyl žádný otlak po bezpečnostním pásu, což se po silném nárazu stávalo téměř vždy. Hlavně v případech, kdy se nenafoukl airbag, k čemuž docházelo častěji, než by si člověk myslel. Jak tomu bylo v tomto případě, to se Gruvesson samozřejmě neobtěžoval zjistit.

Na rozdíl od těla byl obličej natolik rozbitý a opuchlý, že se podle něj oběť nedala identifikovat. Zranění byla zcela dostačující, aby muži vážícímu maximálně pětasedmdesát kilo přivodila bezvědomí. A jak Gruvesson ve své jinak velmi stručné zprávě zcela správně zmínil, největší náraz utrpěla levá lícní kost, na níž hned pod okem zela otevřená rána. Rozeznat pravou a levou stranu jinak Gruvessonovi často činilo problémy.

Zato… anebo možná přece jen ne. Zaplašil myšlenku a naklonil se blíž, aby si ránu prohlédl důkladněji. Vypadala celkem čistě, žádné potoky krve. Vzhledem k tomu, že tělo strávilo hodinu či dvě pod vodou, na tom nebylo nic podivného. Zvláštní však bylo, že zbylá krev z nějakého důvodu vypadala zaschlá.

Uchopil skalpel a opatrně jím přejel podél okraje rány, a opravdu, krev byla zaschlá. Jak je to možné? Na odpověď nepřišel, ale zřetelně cítil, jak mu po těle přebíhá mráz. V hlavě se mu vylíhl nápad, ale potřeboval udělat další testy, aby si byl jistý. Možná za tu polohu v klubíčku vůbec nemůže rigor mortis.

Tep se mu zrychlil, žilami se rozproudil adrenalin a on z náprsní kapsy vyndal hemostatickou pinzetu a zaměřil se na spodní část trupu, kde se navzdory celkové štíhlosti těla nacházel počínající tukový záhyb. Skalpel bez problémů pronikl do masa a po několika přesně odměřených řezech Greide vytáhl pinzetou vzorek tkáně o velikosti kostky cukru.

Jako by mu šlo o čas, pospíchal po chodbě do laboratoře, tam ze vzorku odřízl tenoučký plátek, položil ho na podložní sklíčko, přiklopil ho krycím sklíčkem a zapnul mikroskop.

Netrvalo nijak dlouho a své podezření si potvrdil. Tím se vysvětlovala ta zaschlá krev a víceméně neporušené tělo schoulené do klubíčka. Jak k tomu došlo, to zatím vysvětlit nedokázal. Ale to ani nebyl jeho úkol. Samozřejmě ještě musí rozříznout hrudní koš a provést důkladné vyšetření plic, než své zjištění rozhlásí do světa. Ale ničeho se neobával. Naopak si byl jistý, že se Arne Gruvesson opět dopustil fatálního omylu.

Konečně… Připadalo mu, jako by mu z ramen spadla velká tíha, a cítil, že mu koutky úst nezadržitelně míří vzhůru. Konečně si po téměř dvou letech zaplete první copánek.

4

ČERNOBÍLÁ FOTOGRAFIE měřila celých 180 × 135 centimetrů a představovala džungli mangrovníků a jejich téměř nekonečnou spleť hadovitých kořenů nad povrchem země. Olověný rám také vážil mnohem víc, než by se zdálo. Fabian Risk se tiše pomodlil, aby už to měli brzy za sebou, zvedl poslední fotografii z třídílné série a pověsil ji na místo.

Bederní páteř se v poslední hodině ozývala stále hlasitěji, a pokud si Fabian brzy neodpočine, užene si regulérního housera.

Ale nechtěl nic říkat, aby Sonje nezkazil náladu. Byl tu přece kvůli ní. Překvapil ji a vzal si celý den volno, aby jí pomohl při instalaci její první velké výstavy.

Sice vystavovala v nejmenší ze tří síní Dunkerova kulturního domu, ale i tak. Byl to velký úspěch. Po tolika letech dřiny a sžíravých pochybností konečně dostala šanci skutečně se prosadit, a pokud všechno dobře dopadne, udělá si ve světě umění jméno. Proto plně chápal, jak je pro ni důležité, aby všechno bylo dokonalé do posledního detailu.

Ale když nosil dovnitř poslední obrazy, dolehly k němu mezi domy od přístavu zvuky policejních sirén a nedopřály mu klidu. Na mobilu si pustil regionální zprávy na rádiu P4 Malmöhus a dozvěděl se o šílené automobilové honičce centrem Helsingborgu, která skončila tím, že jeden z řidičů přejel přes okraj mola v Severním přístavu a zřítil se do moře.

Asi o hodinu později byla zveřejněna totožnost zemřelého řidiče a zprávu rychle převzalo celostátní vysílání. Peter Brise byl totiž jednou z nejzářivějších švédských hvězd na poli IT. Jeho firma Ka-Ching v uplynulém roce zmnohonásobila obrat a všichni jí prorokovali skvělou budoucnost. Ve světle těchto informací se Fabianovi celá událost zdála ještě pozoruhodnější. Kromě toho nechápal, proč se ve zprávách ani slovem nezmínili o řidiči druhého auta.

„Je to trochu nakřivo.“

Fabian se při zvuku Sonjina hlasu probral a posunul rám o několik milimetrů.

„Ne, počkej, to už je moc.“

Sotva se Fabian dotkl rámu prstem, Sonja vykřikla, že teď je to perfektní, a ucouvla doprostřed výstavní síně. Pak se zhluboka nadechla a otáčela se kolem dokola, velmi pomalu, takže si Fabian svou modlitbičku stihl zopakovat několikrát. Nebylo to totiž zdaleka poprvé, co se Sonja snažila posoudit rozmístění děl a jejich energetické působení.

„Je mi líto, ale takhle to nepůjde.“ Odevzdaně rozhodila rukama. „Série s mangrovníky dostatečně nekontrastuje s fotkami Öresundu. Myslím, že bude lepší, když je nechám pěkně uklizené v rohu u soch.“

„Chceš říct, že musíme všechno přestěhovat. Zase.“ Fabian si hned uvědomil, jak nevhodně to vyznělo, a přál si, aby to mohl vzít zpět a odpovědět místo toho jednoduše dobře, případně dodat jistě, hned to bude.

„No a co?“ opáčila Sonja tónem, který jasně říkal, že dobrá nálada je ta tam. „Máš snad lepší návrh?“

A to on samozřejmě měl. Přesně ten stejný návrh jako při předchozích třech stěhováních, kdy ho Sonja donutila všechno úplně předělat. Ale ani tentokrát jej nehodlal vyslovit nahlas, i když by možná měl. Možná právě na to Sonja čekala.

Fabian se rozhodl, že to prostě zkusí, a v tu chvíli mu v kapse zazvonil mobil. Vytáhl ho a zjistil, že mu volá Einar Greide z oddělení soudního lékařství. To, že volá právě jemu a nikomu jinému z týmu, mohlo znamenat jen jedinou věc.

„Ahoj Copánku.“

Něco se stalo. Něco vybočujícího z normálu.

„Volám kvůli té oběti v autě.“

„Myslíš toho chlapa, co vjel do moře v Severním přístavu.“

„Jo, koho jiného?“

„Copánku, nezlob se na mě, ale já měl dnes volno a pochytil jsem jen to, co říkali ve zprávách. Já pomalu ani nevím, kdo ten Brise, nebo jak se jmenuje, vlastně je.“

„Tys nikdy neslyšel o Murder Snails?“

„Ne. Měl bych?“

„Jsou to zmutovaní zabijáčtí hlemýždi, kteří se ti snaží sežrat domácí zvířata. Ty jsi spadl z Měsíce?“ Copánek si povzdechl tak hlasitě, že to muselo dolehnout až k Sonje. Ta se rozhodla vzít věc do vlastních rukou a už sundávala nejmenší díla z háčků. „Bavíme se tu o nejstahovanější mobilní aplikaci za uplynulý rok. A podle mě je ta hra naprosto geniální. Ale o tom si tu vyprávět nebudem. Volám kvůli tomu, že se k nám před pár hodinami dostalo Briseho tělo. Přesněji řečeno k Arnemu Gruvessonovi, který dospěl k závěru, že se jedná o běžnou oběť autonehody.“

„Dobře, ale mohl bys přejít k věci? Já se musím vrátit…“

„Arne se opět předvedl.“

„Co předvedl?“ zeptal se Fabian a vteřinu nato si uvědomil, že se vůbec neměl ptát.

„Právě že nic,“ vybuchl Copánek s takovým opovržením, že měl

Fabian skoro pocit, že z mobilu stříkají sliny. „Já jsem totiž to tělo prohlédl a ukázalo se, že Peter Brise vůbec nezemřel dnes, ale zhruba před dvěma měsíci.“

„Cože? Před dvěma měsíci? Copak v tom autě neseděl on?“

„Ale jo, byl to určitě on, jenže ve chvíli, kdy se do auta dostala voda, byl zmražený.“

„Zmražený,“ zopakoval Fabian a připadal si jako papoušek, kterému to moc nemyslí. „Jak to myslíš, zmražený?“

„Zmrzlý na kost jako kus jehněčího, co mám doma v mrazáku.“

<<SAMPLEBREAK>> 

5

NA KLIDNÉ PĚŠÍ zóně v Helsingøru na druhé straně průlivu to na první pohled vypadalo jako ve zcela normální všední den. Dopolední slunce svítilo, jako by už vypuklo léto a prázdniny mohly začít. Po dlážděné ulici se mezi obchody procházeli nic netušící chodci. Ale něco nebylo v pořádku, a přestože valná většina lidí netušila, o co kráčí, po pěší zóně se jako závan chladného větru šířil podvědomý neklid. Dítě upustilo zmrzlinu a dalo se do hlasitého pláče. Starší žena si vzala do hlavy, že jí kolemjdoucí muž ukradl peněženku, a s křikem se ho snažila dohonit. Maminka se rozhlížela po své dceři, která jí právě zmizela z dohledu. Nikdo nedokázal říct proč, ale atmosféra se náhle změnila.

Pouze před obchodem telefonního operátora Telia naproti červenému hrázděnému domu lidé na vlastní oči viděli, co se vlastně děje. Ten pohled je přiměl instinktivně ustoupit do stran a přitisknout se ke zdem domů. Jako by se moře rozestoupilo, uprostřed všech chodců se utvořila ulička.

A tou přicházela ona.

Tričko, kdysi bílé, bylo teď celé od zaschlé krve. Totéž platilo o jejím obličeji a rukou, umazaných až po rozpíchaná předloktí. Žena neustále těkala pohledem ze strany na stranu, jako by se chtěla ujistit, že si od ní všichni drží odstup a ona může projít.

A oni si odstup drželi. Někteří dokonce utekli do postranních uliček, jiní se tiskli k domovním fasádám. Jedna skupinka začala žertovat, smála se a rozhlížela, jestli někde neuvidí skryté kamery. Ale žádné tam nebyly.

Ať už se dělo cokoli, bylo to doopravdy.

6

„DVA MĚSÍCE ZMRAŽENEJ?“ Skála udělal obličej, jako by mu v ústech zhořkl croissant, který si tam právě vsunul. „To je vtip?“

„Není, aspoň podle Copánka.“ Fabian vstal a vysunul kyčle vpřed ve snaze ulevit bolavé bederní páteři. Ještě včera mu bolest připadala jako zcela přijatelná oběť za to, že Sonje ukáže, že ji opravdu podporuje. Teď už si tím tak jistý nebyl. Sice byla nakonec spokojená, a dokonce ho pozvala na pizzu, ale nic víc z toho nebylo.

„Fajn, tak to by mi to možná někdo mohl vysvětlit, protože já to vůbec nechápu.“ Skála se natáhl pro ošatku s croissanty. Ale Hugo Elvin, který byl minimálně stejně při těle, ale zato o dvě hlavy menší, ho předběhl a odsunul ošatku z jeho dosahu.

„Třeba by si dal i někdo jiný.“

„Pardon, myslel jsem, že už měli všichni.“ Skála omluvně zvedl ruce.

„To jo, měli. Ale nikdo jich neměl tolik co ty,“ řekl Elvin, vzal si demonstrativně croissant a pak ošatku opět položil na stůl.

„Dobře,“ kývl Skála a snažil se ten útok hodit za hlavu. „Kde jsem to skončil?“

„Že vůbec nic nechápeš,“ připomněl mu Elvin s plnou pusou.

„Jasně. Chci říct, že Peter Brise rozhodně nemohl být mrtvý. Vždyť to auto krucifix přece řídil on sám. Nebo jsem snad úplně mimo?“

„Ne, mně se to taky nezdá,“ řekl technik Ingvar Molander a zavrtěl hlavou. „Musím říct, že celá ta věc je velmi zvláštní.“

„No teda, ty mě ale překvapuješ, Ingvare,“ poznamenala Irene Liljová, posadila se k oválnému jednacímu stolu a vytáhla z tašky složku s poznámkami. „Ty se přece vždycky vytasíš s nějakým dobrým vysvětlením.“

„A jak víme, že za volantem neseděl někdo jiný?“ namítl Fabian a zahleděl se z panoramatického okna dolů na průmyslovou oblast s nízkou zástavbou, což bylo první, co člověk uviděl, když do Helsingborgu přijížděl od severu. Nepochopitelně ošklivý vjezd do města, které bylo jinak tak krásné.

„Mluvil jsem s potápěči, a prý když ho našli, seděl na sedadle řidiče,“ odpověděl Molander.

„Navíc na nábřeží bylo plno očitejch svědků, který viděli, jak auto klesá do hlubiny,“ řekl Skála a usrkl horkou kávu. „A pokud se jim a policajtům, který u toho byli, dá věřit, nikdo na hladinu nevyplaval. Čili v tom autě nemoh bejt nikdo jinej než Peter Brise.“

„Takže chceš říct, že to byla jen nehoda a že ještě ten den dopoledne, kdy se auto potopilo do moře, byl naživu,“ ujišťoval se Fabian, který si uvědomil, že sám nemá žádnou teorii o tom, jak to všechno spolu souvisí.

„Jo.“ Skála přikývl. „A pokud se nepletu, měl v krvi pěknejch pár promile. Nevím jak vám, ale mně to každopádně připadá jako zcela přijatelný vysvětlení.“ Významně se usmál na Elvina a vzal si další croissant. „Kdyby mě teď Copánek slyšel, určitě by mě nahýho přivázal ke svýmu totemu a zaživa by mě stáhl z kůže.“ Skála přejel po ostatních pohledem. „Ale já fakt nevidím jinou možnost, než že se pro jednou spletl.“ Zvedl hrnek s kávou k ústům a napil se. V zasedací místnosti se rozhostilo zvláštní ticho. Místo toho, aby ho ostatní jako obvykle zasypali námitkami a výhradami, mlčeli. Ne snad že by s ním souhlasili. Spíš naopak. Nikdo z nich si ve skutečnosti nemyslel, že se Copánek zmýlil v odhadu, že Peter Brise byl už více než dva měsíce zmražený. Dokonce ani Skála. A přesto nikdo nedokázal přijít s novým úhlem pohledu ani s nápadem, který by nabízel řešení.

Fabian věděl, čím to je, a byl přesvědčený o tom, že jeho kolegové jsou na tom podobně. Briseho nevysvětlitelná jízda smrti je vytrhla z pohodlných postelí a oni byli ještě rozespalí. Dosud si v pracovní době váleli šunky a teď budou muset zase začít přemýšlet. Musí všechno zpochybňovat, analyzovat a prozkoumat i tu sebemenší stopu do všech podrobností.

Tohle nebyl žádný rutinní případ, který se dá vyřešit levou zadní mezi devátou a pátou. Všichni už vycítili, že je čekají dlouhé pracovní dny, spousta nedobré kávy a jen občasné šlofíky v kanceláři. Dráždilo jim to smysly přesně tím způsobem, který jim v hloubi duše chyběl, i když by to sami nikdy nepřiznali.

A pak tu byl problém, o kterém se nikomu nechtělo mluvit. Problém jménem Astrid Tuvessonová. Nikomu nemohlo uniknout, že její židle zeje prázdnotou. A přesto se o tom nikdo nezmínil, ani krátkou větičkou. Ne snad že by to nevěděli. Všichni si uvědomovali, že Astrid Tuvessonová pije a o kolik se to zhoršilo poté, co se na podzim rozešla s Gunnarem. Věděli, že konzumuje žvýkačky ve velkém, a jakmile to jen trochu jde, zavírá se v kanceláři, případně je jako teď neustále na nemocenské.

Ale místo toho, aby o tom mluvili, nebo dokonce přistoupili ke konfrontaci, chodili kolem problému po špičkách, jako by doufali, že se vyřeší sám. Následkem čehož s Astrid pomalu, ale jistě přestávali počítat. Pokud dorazila, jako obvykle řídila práci ona. Pokud ne, všichni se společnými silami snažili prázdné místo zaplnit.

V týmu žádného rozeného vůdce neměli. Oficiálně by Astridinu funkci převzal Skála, který se tu a tam nesměle pokusil ujmout vedení, ale ani on sám, ani ostatní z týmu ho nedokázali brát vážně. Prozatím to z pracovního hlediska nepředstavovalo žádný větší problém. Což bylo způsobeno hlavně tím, že případy, které měli dosud na stole, byly mírně řečeno velmi jednoduché. Ale pokud Fabiana jeho pocit neklamal, situace se brzy stane neudržitelnou. Mlčení nakonec prolomila Liljová. „Tak fajn, než se vrhneme na Briseho případ, chtěla bych jen říct, že mám dnes na práci jednu záležitost, která nepočká. Není to nic velkého, ale vzhledem k tomu, že jsme poslední dobou nebyli zrovna zavalení prací, slíbila jsem, že se sejdu s jednou ženou, která od pondělka pohřešuje manžela.“

„Existuje podezření na trestný čin?“ zeptal se Elvin.

„To se právě pokusím zjistit. Pravděpodobně to má nějaké úplně přirozené vysvětlení. Ta žena se jmenuje Ylva Fridénová a její manžel je Per Krans. Neříká to náhodou někomu něco?“

Elvin i ostatní zavrtěli hlavou.

„Tak jo, otázka zní, jak budeme my zbylí pokračovat,“ řekl Fabian, který se rozhodl, že se pokusí vzít otěže do svých rukou.

„Už je čtvrt na deset. Neví někdo, jestli dnes Tuvessonová přijde?“

Ostatní zavrtěli hlavou a podívali se po sobě, jako by si všichni mysleli totéž.

„V tom případě navrhuju, abychom začali bez ní.“ Fabian popošel k nástěnné tabuli a všechno smazal, Skálovy kreslené panáčky, seznamy, kdo je na řadě, aby přinesl pečivo ke kávě, i výsledky pět měsíců starého vánočního kvízu. „Peter Brise. Co o něm víme, kromě toho, že pohádkově zbohatl na hře Murder Snails?“

„Bydlel v centru na Trädgårdsgatan.“ Skála Fabianovi podal Briseho fotografii. „Ale ta jeho firma, jak že se to jmenuje?“

„Ka-Ching,“ odpověděl Molander a zavrtěl hlavou. „Fakt vynalézavý název.“

„Jasně. Tak ta sídlí v Lundu, víc toho nevím.“

„Někde jsem četla, že během posledního půl roku zčtyřnásobili počet zaměstnanců a už v únoru dosáhli předpokládaného ročního obratu,“ řekla Liljová. „A to všechno kvůli jednoduchoučké mobilní hře, která nestojí ani sedm korun.“

„A která je navíc strašně nudná,“ dodal Molander.

„Podle mě vyvolává regulérní závislost. Prostě nemůžeš přestat.“

„Přesně proto se ji neodvažuju zkusit,“ podotkl Skála. „Berit už se s tím snažila praštit několikrát, ale po pár hodinách zas sedí u mobilu a ťuká do displeje, až se jí dělaj na prstech puchejře.“

„Co je na tom tak zábavného, to mi opravdu hlava nebere,“ soudil Molander.

„Každopádně se asi shodneme na tom, že je šíleně bohatý,“ přerušil je Elvin a obrátil oči v sloup.

Fabian Elvinovi v duchu poděkoval a nakreslil vedle fotografie znak dolaru. Brise měl na snímku bílou košili, oholenou hlavu a brýle s černými obroučkami a vypadal spíš jako investor rizikového kapitálu než počítačový maniak. „Co dál? Měl rodinu? Byl ženatý? Měl sourozence? A tak dále.“

„Svobodný, jedináček, podle mě homosexuál,“ řekla Liljová.

„Jak to víš? On se k tomu nějak veřejně hlásil?“

„Ne, ale stačí, když si zahrajete tu jeho hru. Je tam spousta narážek. Vezměte si ty růžové šneky v třiatřicátém kole.“ Liljová zavrtěla hlavou.

„To je pravda,“ kývl Skála.

„No vida. Takže ji taky hraješ, a ne že ne.“ Liljová se na něj významně usmála.

„Tak počkat.“ Elvin se pohodlně opřel. Jeho židle byla jedním ze dvou exemplářů, které byly uzpůsobené jeho nemocným zádům, a povídalo se, že daňové poplatníky stály pěticifernou sumu. „Nepřipomíná vám to Johana Haléna? Toho, jak se asi před rokem otrávil výfukovými plyny ve své garáži?“

„Myslíš syna toho rejdaře,“ vzpomněl si Skála. „Bydlel ve Vikenu hned u přístavu, jen kousek ode mě. Úplný bydlení snů.“

Elvin přikývl.

„Co myslíš ty, Ingvare? Ty jsi na tom případu přece pracoval se mnou.“

„Těžko říct.“ Molander pokrčil rameny. „Pamatuju si jen, že se nám nepodařilo najít tu jeho tajnou místnost, kde se údajně oddával sexuálním radovánkám. Povídalo se, že má být někde ve sklepě.“

„Jakou místnost?“ zeptal se Fabian.

„Patrně to byly jen řeči,“ odvětil Elvin. „Aspoň pokud budeme věřit tady našemu expertovi, který ji nenašel.“

„A tím chceš říct co?“ Molander se s uraženým výrazem obrátil na Elvina.

„Jen to, že i ten nejlepší se občas splete.“ Elvin se na Molandera blahosklonně usmál. „Jde mi o to, že Halén byl stejně jako Brise bohatý. Navíc byl také jedináček a svobodný.“

„Dobře, ale pokud budeme vycházet z toho, co říká Copánek, Brise se nezabil sám,“ namítl Fabian.

„Ale nepovídej,“ poznamenal Skála. „Kdo ví, třeba se před dvěma měsíci zmrazil sám a to auto řídil jeho duch.“ Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„To si jsi opravdu tak jistý, že Copánek nemá pravdu?“ zeptala se Liljová.

„Ne, já si nejsem jistej vůbec ničím. Ale…“ Skála si povzdechl.

„Fajn, nechci bejt za šťourala. Zkusme vyjít z toho, že Copánek má pravdu a Briseho někdo před víc než dvěma měsícema zavraždil. Motivů určitě najdeme spoustu, stejně jako milionů na jeho bankovním kontě. Ale proč by ho prokristapána někdo nechal několik tejdnů zmraženýho a pak ho v přístavu hodil do moře přímo před očima bůhvíkolika svědků?“

Otázka zůstala bez odpovědi a opět se rozhostilo ticho. Tentokrát bylo natolik hutné, že v něm hučení větráku znělo jako motor vzdáleného kamionu běžící na volnoběh.

Fabian se stejně jako všichni ostatní kolem stolu maximálně snažil, aby v tom prapodivném průběhu událostí našel nějakou logiku. Ale připadalo mu to úplně marné, jako by dostal do ruky Rubikovu kostku, na níž někdo neustále přelepuje barevná políčka.

7

KDYŽ SE OZVALO hlášení o zkrvavené ženě na ulici Stengade v Helsingøru, Dunje Hougaardové a jejímu kolegovi Magnusi Rawnovi pomalu končila ranní směna. V noci se v podstatě nic nestalo a oni se právě vraceli autem na policejní stanici na Prøvestensvej 1.

Dunja nechala Magnuse celou směnu řídit. Ne snad že by byl lepší řidič, spíš naopak. Ale jakmile trvala na tom, že bude řídit ona, Magnus znervózněl a při každém přejíždění do vedlejšího jízdního pruhu úzkostlivě lapal po dechu. Takže i když měli na starosti celý Nordsjælland a každou směnu ujeli minimálně dvě stě kilometrů, téměř bez výjimky řídil vždycky on.

A jako vždy, když se blížil víkend, začal Magnus nepříliš obratně sondovat, jaké má Dunja plány. Jestli se hodlá jen válet doma u televize, anebo má sraz s přáteli, popřípadě jestli se nechystá vyrazit někam za zábavou. Dunja ho nechtěla ranit, a tak odpovídala co možná vyhýbavě a snažila se odvést hovor jinam. Za posledního půl roku už v tom získala slušnou praxi.

Ale tentokrát se Magnus tak lehce nevzdával. Na červené hned za čerpací stanicí Jet na ulici Kongevejen se k ní otočil a přímo se jí zeptal, jestli by ji nemohl pozvat do Barona von Dy, fondue restaurace v centru Kodaně, kde člověk mohl sníst masa, kolik se do něj vešlo. Jen za nápoje se muselo platit zvlášť.

Dunja se po krátké úvaze rozhodla, že je načase, aby to rozsekla a vysvětlila mu, že ho má moc ráda, ale jen jako kolegu, a na rande s ním nepůjde. O moc dál se nedostala, protože v přijímači to zapraskalo a ozvalo se hlášení, které se obracelo na všechna auta nacházející se poblíž pěší zóny.

„To bylo jen taktak.“ Magnus mrkl na hodiny a dál čekal na zelenou, přitom bubnoval prsty do volantu.

„Počkej, přece se na to nevykašleme,“ namítla Dunja a cítila, jak ji svrbí prsty, jen aby si mohla sednout za volant místo něj.

„Na nic nekašleme, máme padla, a navíc ještě musíme umýt auto a sepsat hlášení.“

„To teda nemusíme.“ Dunja popadla mikrofon k vysílačce. „Haló, Anno, tady Dunja Hougaardová. Já a Magnus tam jedeme.“

„Oukej, super,“ odpověděl ženský hlas v přijímači, načež se Dunja

natáhla přes palubní desku a zapnula sirénu.

„To myslíš vážně, že mám jet na červenou?“ zeptal se Magnus.

„Smrtelně vážně. Tak jeď.“ Dunja otevřela poslední pytlík bonbonů Řev džungle, vzala si dva a ihned cítila, jak jí superslaná lékořice zrychlila tep. „Anno, máš nějaké přesnější údaje o tom, kde na Stengade ta žena je?“

Magnus zavrtěl hlavou a pečlivě se ohlédl přes obě ramena, teprve pak se odvážil otočit auto do protisměru a zamířit zpět k Helsingøru.

„Ne, ale volali nám z obchodu s dámskými oděvy, který je hned vedle té zavřené vinotéky,“ odpověděl hlas z rádia.

„Dobře. Díky.“ Dunja přesně věděla, kde to je. V novinách Helsingørs Dagblad se vedly vášnivé diskuse o tom, co by se mělo udělat se zchátralým obchodem, který vypadal měsíc od měsíce děsivěji. Byl zavřený už několik let, od té doby, co majitel převzal jinou vinotéku o kousek dál na pěší zóně. Problém byl v tom, že nyní osmdesátiletý majitel obchodu vlastnil i celý dům a z nějakého důvodu neměl zájem prostory prodat ani pronajmout, takže se v nich zabydleli bezdomovci.

„A co říkáš na ten můj návrh?“

„Jaký návrh?“

„Na Barona von Dy. Slyšel jsem, že je to tam fakt…“

„Prosím tě, můžeme se teď soustředit na práci? Tady zaboč na Bramstræde.“ Dunja ukázala kam a rozepnula si bezpečnostní pás.

„Ale to je pěší zóna. Neměli bychom to radši objet?“

„Ne, tedy pokud se tam chceme dostat ještě dnes.“

Policejní auto zabočilo do úzké uličky, a než Magnus zaparkoval a vypnul maják, Dunja už byla venku z auta, vydala se k ulici Stengade a proplétala se mezi spoustou turistů pojídajících zmrzlinu.

Zrušená vinotéka měla šedivou popraskanou fasádu a výrazně se lišila od okolních udržovaných obchůdků, které se předháněly v tom, kdo naláká co nejvíce návštěvníků. Cedule s názvem „Zámecká vinotéka“ vypadala, že co nevidět upadne, a za špinavou výlohou pokrytou koncertními plakáty byla zatažená rolovací mříž. Dunja vzhlédla ke druhému patru a zjistila, že v dezolátním stavu je celá budova. Jestli se s ní brzy nic neudělá, patrně ji budou muset strhnout. Žádnou zkrvavenou ženu však nikde neviděla. Ani v oknech, ani když se pokoušela nakouknout dovnitř špinavou mezírkou mezi dvěma roztrhanými plakáty.

„Vždyť je tu úplný klid,“ poznamenal Magnus a rozhlížel se kolem.

„Podle mě až moc velký klid.“ Dunja zamířila ke dveřím do obchodu mezi dvěma výlohami a stiskla kliku. Bylo zamčeno, a tak se vydala ke dveřím úplně vlevo. Zakrývaly je šedě natřené žaluzie, ale když se Dunja shýbla a nadzvedla je, ukázalo se, že jdou vytáhnout ručně.

„Dunjo, počkej chvilku.“ Magnus k ní popošel. „Kdyby tam někdo byl, tak by ty žaluzie asi nebyly spuštěné, ne? Kromě toho parkuju fakt špatně.“

„Já tam každopádně nakouknu. Ty klidně počkej v autě.“ Zmizela uvnitř a nechala Magnuse stát na ulici. Ten se nakonec s povzdechem podvolil a šel za ní.

Kužel světla baterky ozářil halu zastavěnou prázdnými krabicemi od vína, matracemi a nákupními vozíky plnými dek a dalšího haraburdí.

„Tady je ale útulno,“ poznamenal Magnus, upravil si opasek a ujistil se, že obušek, pouta i pistole jsou na svém místě.

„Do obchodu se každopádně nedostali.“ Dunja namířila svítilnu doprava na bezpečnostní dveře opatřené mříží. Hluboké stopy v zárubni svědčily o tom, že se je někdo pokoušel vypáčit.

„Hele, a co na to teda říkáš?“

„Na co?“ Dunja opatrně zkoušela, jestli ji ztrouchnivělé dřevěné schodiště udrží.

„Na ten zítřejší večer,“ odpověděl Magnus a vydal se za ní po schodech do patra. „Kdyby se ti to nehodilo, asi by to šlo i v sobotu. Ale slyšel jsem, že v sobotu je tam trochu složitější sehnat stůl.“

„Magnusi, my žádný stůl nepotřebujeme, jasný?“ Když vystoupala po schodech nahoru, pokračovala úzkou chodbou, jejíž podlahu pokrýval holubí trus a tapety už se dávno odlepily od provlhlých zdí. „Zaprvé bych do Barona von Dy nikdy nevkročila.“ Dunja otevřela první z řady zavřených dveří a nakoukla do místnosti plné rozbitého nábytku a polic. „Zadruhé ten podnik už před několika lety zavřeli.“ Další místnost byla až na postel, pár matrací a starý rotoped prázdná. „A zatřetí…“ chtěla dodat a otevřela předposlední dveře.

Dál se nedostala, protože se ukázalo, že zatemněná místnost je plná bezdomovců, kteří se buď vsedě tísnili podél zdí, nebo se váleli ve změti rozbalených spacáků a dek. Uprostřed toho všeho seděl muž s několika zuby sporadicky rozmístěnými v dásních a hrál si se starým zapalovačem. Otevřít, zapálit, zavřít… Vedle něj se krčila ona zkrvavená žena, oči jí bíle svítily, jako by byla posedlá, zornice jí totiž zmizely za víčky v rauši z vyprázdněné injekční stříkačky, která jí stále visela z rozpíchané paže.

„Tady ji máme.“ Dunja popošla blíž, přidřepla si k ženě a vytáhla jí z paže stříkačku. „Haló, jak vám je?“ Vzala ženinu hlavu do dlaní, aby s ní navázala kontakt. „Vy ji znáte?“ Obrátila se na muže se zapalovačem.

„Rád se seznámím s tebou. I s tvojí kundou,“ odpověděl muž a zasmál se.

Otevřít, zapálit, zavřít…

„Dunjo, hlavně v klidu,“ radil jí Magnus. Oběma rukama svíral služební zbraň. „Člověk nikdy neví, čeho jsou schopní, když jsou takhle sjetí.“

„Koukej tu zbraň dát pryč a radši zavolej na stanici, že jsme ji našli.“ Dunja ženu mírně propleskla. „Haló! Probuďte se!“

Žena se namáhavě probírala z opojení a pokoušela se na Dunju zaostřit. „Já to nebyla… Já ne…“

„Co jste nebyla? Povězte mi to. Co se stalo?“ Otevřít, zapálit, zavřít…

„Já ne… Já nic neudělala…,“ řekla žena a zdálo se, že opět ztrácí povědomí o okolním světě.

„Co jste neudělala?“

„Haló, tady je Rawn. Našli jsme ji,“ řekl Magnus do vysílačky cestou z místnosti.

Dunja ženě opět uštědřila několik lehkých políčků. „No tak, zamyslete se a povězte mi to. Čí je ta krev, co máte na tričku?“

Žena sklopila oči a zadívala se na sebe, jako by si vší té krve všimla teprve teď.

Otevřít, zapálit, zavřít…

„On byl tak hodnej… nikdy nikomu neublížil…“ Žena neměla daleko ke zhroucení. „Věřte mi, on jim nic neudělal…“

„Komu? Někdo snad někomu ublížil?“

„Když odešli, snažila jsem se ho probudit, ale všude byla samá krev. Úplně všude…“

Otevřít, zapálit, zavřít…

„Kdo odešel?“ Dunja ženu pohladila po vlasech. „Pamatujete se, kolik jich bylo? Viděla jste jim do tváře?“

Žena se uzavírala stále hlouběji do sebe. Otevřít, zapálit, zavřít…

„Haló, musíte se mnou mluvit,“ zapřísahala ji Dunja a snažila se s ní navázat oční kontakt. „Snažte se vzpomenout si.“

„Veselý…“

„Jak to myslíte? Chcete říct, že měli veselé…“

„Smáli se… pořád… Jako by to byla jen hra. A taky byli žlutý. Žlutý a veselý…“

„Já to nechápu. Co tím myslíte?“

„Chtěla jsem je zastavit, ale neodvážila jsem se. Bylo jich moc…“ Otevřít, zapálit, zavřít…

„Nebude lepší ji odvézt na stanici a vyslechnout ji tam?“ navrhl Magnus, který se vrátil do místnosti a pistoli stále držel v ruce.

Reakce přišla okamžitě. Žena se během vteřiny vymrštila na nohy a jediným pohybem vytrhla Dunje pistoli.

„Magnusi, co to sakra děláš! Dej tu pistoli dolů!“

Magnus stál jako zkamenělý a oběma rukama křečovitě svíral pažbu pistole.

„Magnusi!“

„Vypadněte… Oba. Vypadněte, nebo…“ Žena střídavě mířila na Dunju a na Magnuse.

„Hlavně klid. Tohle je jen můj kolega, nemáte se čeho bát.“ Dunja vstala a dala ruce vzhůru. „Nikdo z nás vám nechce ublížit.“

„Přesně to říkali Jensovi.“ Žena výhrůžně šermovala pistolí.

„Vypadněte, jsem řekla!“

„Střel ji!“ křikl muž se zapalovačem. „Prostě ji střel!“

„Tak počkat,“ řekla Dunja. „Jens? Kdo je…“

„Střel ji rovnou do ksichtu,“ přerušil ji muž. „Nebo do kundy! Střel ji do kundy!“ Otevřít, zapálit, zavřít…

„Myslím, že byste se měl trochu uklidnit.“

„Prásk! Rovnou do kundy!“

„Řekla jsem, abyste se uklidnil!“ Dunja do muže zabodla pohled a ten se nakonec utišil. „A Magnusi, ty už sakra odlož tu zbraň!“

Otevřít, zapálit, zavřít…

Padla rána, střela prolétla kolem Magnuse a zasáhla zeď za ním. Magnus v naprostém šoku upustil pistoli a ta spadla na podlahu.

„Táhněte do prdele, vy hajzlové!“ vykřikla žena, a než se vyřítila z místnosti, popadla i Magnusovu služební zbraň.

Dunja za ní vyběhla na chodbu a ještě ji zahlédla, jak mizí po schodech dolů. Ale než se Dunja dostala na ulici, ženu už pohltily davy turistů se zmrzlinou, kteří se v blažené nevědomosti procházeli kolem a užívali si slunečného jarního počasí.

8

KRAJSKÝ POLICEJNÍ ředitel pro severozápadní Skåne Gert-Ove Bokander nacpal své tělo kypící cholesterolem do židle pro návštěvy a Astrid Tuvessonová se musela maximálně ovládat, aby na sobě nedala znát své pocity. Jistěže měl pravdu. Zvorala to, o tom žádná. Sednout za volant ve stavu, v jakém se nacházela, bylo nejen špatné a hluboce nemorální, ale především životu nebezpečné.

To však nic neměnilo na tom, jak ho nesnášela. Pouhá jeho přítomnost způsobila, že se v ní vzedmulo pohrdání. Nemluvě o jeho samolibém úsměvu, kterým dával najevo, jak si celou situaci vychutnává. Konečně dostal příležitost klepnout ji přes prsty. Oplatit jí, že ho ze své funkce šéfky helsingborské kriminálky celou dobu kritizovala.

Astrid si představovala, jak mu ten jeho úsměv zarazí tak hluboko mezi podbradky, že už se mu nikdy nevydere na rty, ale ovládla se, zhluboka se nadechla a snažila se mu úsměv oplatit.

Astrid dorazila do kanceláře dlouho před ostatními a uplynulé hodiny věnovala duševní přípravě na všechny možné i nemožné otázky, které by jí Bokander mohl položit. Její nezvratné přesvědčení, že je nutné vždy mluvit pravdu, protože ta je sice někdy bolestná, ale z dlouhodobého hlediska se jako jediná dá obhájit, muselo v tuto chvíli ustoupit stranou. Tentokrát to bylo jiné. Tentokrát se ocitla uprostřed pohyblivého písku, který jí uvěznil nohy a co nevidět ji stáhne dolů. Sebemenší chybná odpověď a Astrid bude nenávratně ztracená.

„No. Tohle není žádná legrace.“ Bokander se pohodlně opřel a židle pod ním zanaříkala.

„To ne,“ řekla Tuvessonová a držela se strategie, pro niž se rozhodla jako pro jedinou možnou. „Co se mě týče, upřímně řečeno nechápu, proč tu sedíme a děláme z komára velblouda. Jsem přesvědčená o tom, že z nás dvou nejsem jediná, kdo má důležitější věci na práci.“ Útok a naprosté popření.

„Tobě připadá, že děláme z komára velblouda? Podle mě si spíš jen tak povídáme. A to se snad ani tobě nemůže zdát nijak extra divné, vzhledem k tomu, co se stalo.“

„Stalo se to, že jsem se pokoušela zastavit smrtelně nebezpečného piráta silnic. Toť vše.“

„Takže tě vůbec nenapadlo, že za tu vysokou rychlost mohlo tvé lehkomyslné jednání, které přispělo k vyhrocení situace?“

„Pardon, ale co přesně bylo na mém jednání ‚lehkomyslného‘? Narazil do mě on. Ne já do něj. V té situaci jsem se ocitla náhodou a zasáhla jsem. Kdybych to neudělala, kdo ví, jak by to skončilo, a jestli by to dokonce někdo nezaplatil životem.“

„Právě úmrtím to přece celé skončilo.“

„Pokud narážíš na smrt Petera Briseho, řeknu jen to, že se kolem ní vznáší spousta otazníků. A právě kvůli tomu tu s tebou nemůžu sedět celý den, ač bych jinak velmi ráda.“

Bokander si těžce povzdechl a Copánkova pitevní zpráva se na stole posunula o několik centimetrů dál. „Astrid, není žádným tajemstvím, co si o sobě navzájem myslíme. Jsou mezi námi názorové rozdíly a v budoucnu tomu patrně nebude jinak. Ale o to tady nejde. Teď jde o to, že jeden z policistů, který u té nehody byl, na tebe podal stížnost a vypověděl, že ses chovala, jako bys byla pod vlivem alkoholu.“

„Právě jsem prožila dramatickou honičku, a navíc jsem se s autem převrátila.“

„Ano, oprava té fontány prý bude stát pěkně tučný peníz.“

„Tomu ty říkáš fontána? Každopádně nepopírám, že jsem byla otřesená a trochu vynervovaná. Je na tom snad něco divného nebo nepochopitelného?“ Astrid si odfrkla a zavrtěla hlavou, jak si to nacvičila. „Přece bych neřídila, kdybych předtím něco pila.“

„A přesto jsi odmítla dechovou zkoušku. To je na tom ‚divné‘.“

„Ano, odmítla, a možná to byla hloupost. Prostě mě to hrozně zaskočilo a upřímně řečeno jsem neviděla jediný důvod, proč bych měla poslouchat dopraváka, který mě chtěl očividně jen buzerovat, místo aby se věnoval něčemu důležitějšímu.“

Bokander si propletl tučné prsty a naklonil hlavu mírně na stranu. „Astrid. Jak na tom vlastně jsi?“

„Jak na tom jsem?“

„Ano, jak se ti daří?“

„Dobře. Proč, nemělo by snad?“

„Protože sis zrovna prošla rozvodem, který, jak jsem slyšel, neproběhl úplně hladce. V takové situaci se uchýlí k alkoholu i ti nejodolnější.“

„To máš úplnou pravdu, a když se to někomu stane, je to vždycky velká tragédie.“ Dívala se mu do očí a vůbec nezakolísala pohledem. Bokander si ji prohlížel a ona téměř viděla, jak mu mozek pracuje na plné obrátky a snaží se dospět k rozhodnutí, co dál. Nebylo pochyb, že si Bokander plně uvědomuje, jak se věci mají. Ale to nic neměnilo na tom, že tohle je jen takové divadýlko. Tanečky, bez nichž se to neobejde. Bez pozitivního testu na alkohol a následné krevní zkoušky na ni totiž nemá nic…

„Tak dobře,“ řekl a odmlčel se. Koutky úst mu poklesly a zmizely kdesi mezi všemi jeho bradami. „Protentokrát budu hodný a nechám to být.“

Nic.

9

FABIAN DO POSLEDNÍ chvíle váhal. Připadalo mu, jako by se chystal vyslovit něco naprosto zapovězeného a hrozil mu veřejný výprask. Ale nakonec neviděl jinou možnost a nadhodil před zbytkem týmu otázku, co udělají s tím, že Tuvessonová pije čím dál víc.

Jak očekával, reakce byla váhavá, Skála i Molander jen pokrčili rameny, zarputile sevřeli rty a odvrátili zrak. Ale Fabian se nedal odradit, vykročil na tenký led a vysvětlil jim, že Astridina nevypočitatelnost je brzy zavede do neudržitelné situace, obzvlášť nyní, kdy stojí na začátku vyšetřování, které v žádném případě nezvládnou bez jasného vedení. Kromě toho mínil, že za ni mají jako kolegové zodpovědnost. Kdo jiný než oni by měl říct jasné „dost“ a přivést ji zase na správnou cestu?

Nakonec se hráz protrhla a z kolegů se vyvalila záplava historek. Liljová se zabývala podobnými úvahami a vyprávěla jim, jak v pondělí ráno jela s Tuvessonovou výtahem na oddělení a že z ní táhl alkohol. Ukázalo se, že z šéfové cítili alkohol všichni, když se ocitli v její blízkosti. Skála dokonce viděl, že nosí v kabelce placatku, a Molander se svěřil, že mu Tuvessonová jednou zavolala uprostřed noci a mluvila tak nesouvisle, že jí to nakonec musel položit.

Jediný Hugo Elvin nic neříkal. Ten však mlčel skoro pořád, pokud se to zrovna netýkalo případu, na kterém pracovali. Často říkával, že drby by se měly trestat aspoň dvouletým vězením.

Ale drby byly to poslední, o co Fabianovi šlo. Proto se snažil diskusi usměrnit a obrátit jejich pozornost k tomu, jak šéfové pomoct a neohrozit průběh vyšetřování. Ale když se Skála vytasil se zprávou, že Tuvessonová včera řídila opilá, což už se rychlostí blesku rozšířilo po celé budově, neměl Fabian vůbec šanci dostat se ke slovu.

Umlkli, teprve když se otevřely dveře a dovnitř vkročila sama Tuvessonová. Na jejich tázavé pohledy odpověděla úsměvem a omluvným zvednutím rukou.

„Omlouvám se, že jdu pozdě, ale od rána jsem seděla na poradě s Bokanderem. Takže chápu, že jste začali beze mě.“

„Ty jsi tu celou dobu byla?“ Skála se zatvářil skoro zklamaně.

„Ano, od pěti od rána, chtěla jsem trochu pohnout s těmi hromadami papírů, co se mi kupí na stole.“

„A čeho se ta porada týkala?“ zeptal se Molander.

Tuvessonová si povzdechla a zavřela za sebou dveře. „Vlastně nemám ani moc chuť to znovu omílat. Ale co bych neudělala pro to, abych se vyhnula spoustě drbů.“ Podívala se na jednoho po druhém, vzala si termosku s kávou a nalila si do hrnku. „Jak víte, byla jsem pár dní na nemocenské a… No, nebudu zapírat, že jsem po rozvodu s Gunnarem měla značné problémy s alkoholem. Ale včera odpoledne jsem se cítila natolik silná, že jsem chtěla jet do práce. A pokud vás to zajímá, neměla jsem v sobě ani kapku. Mimochodem, ten poslední je pro mě?“ Ukázala na croissant.

Elvin přikývl a podal jí ošatku, aby si nabídla.

„Takže zrovna najíždím na dálnici a asi po sto metrech se ozve rána a boční zpětné zrcátko je fuč.“

„Peter Brise?“ zeptal se Skála a Tuvessonová přikývla.

„Ale to jsem v tu chvíli netušila. Nevím, co byste v takové situaci udělali vy. Já jsem se rozhodla, že pojedu za ním a pokusím se ho zastavit. Bohužel moje Corolla neměla proti jeho BMW moc velkou šanci, takže když najednou zabočil směrem na Hamntorget, narazila jsem do jedné z těch předesignovaných fontán a převrátila jsem se.“

„Já bych to za fontánu vůbec neoznačil.“ Elvin zavrtěl hlavou.

„Ne, já taky nevím, co to má vlastně být. Každopádně vylezu z auta a vidím, jak BMW letí přes okraj mola a mizí v moři. Úplně neskutečné. Pospíchám tam a začnu rozhánět dav přihlížejících, ale vtom ke mně přistoupí dopravák a nařídí mi, abych foukla do testeru. Byla jsem z toho úplně paf a stála jsem tam jako opařená.

Ne snad že bych měla co skrývat. Naopak. Ale stejně jsem mu odmítla fouknout. A prosím vás, neptejte se mě proč, protože já sama nemám tušení.“ Rozhodila rukama. „Podali na mě stížnost, ale Bokander mi slíbil, že se s tím pokusí něco udělat. Ale dost už o tom.“ Tleskla. „O co jsem přišla?“

A bylo to tu zas. Jako by někdo vyhodil pojistky, kolem stolu se rozhostilo ticho a všichni se snažili vyhnout vyzývavému pohledu Tuvessonové.

„Fajn. Může mi někdo vysvětlit, jak tomu mám rozumět?“ pokračovala a nadále se s nimi pokoušela navázat oční kontakt. „Buď mi něco uniklo, anebo mi nevěříte, že…“

„Dělají si o tebe starosti,“ přerušil ji Elvin a podíval se jí do očí.

„A ty ne?“

„Měl bych?“

„Už jsem říkala, že mám teď poněkud těžké období. Ale můžu vás uklidnit, že mám svou situaci plně pod kontrolou. Takže bychom se možná mohli začít věnovat tomu, kvůli čemu tu vlastně jsme…“

„My si to bohužel nemyslíme.“ Tentokrát k ní vzhlédl Skála.

„Ne? A co s tím mám podle tebe dělat?“ Tuvessonová rozhodila rukama. „Já moc dobře vím, jak se tady v baráku drbe, ale…“

„Astrid,“ skočil jí do řeči Fabian a postavil se, aby se jí mohl dívat přímo do očí. „Máme před sebou případ, ze kterého se možná vyklube ten nejsložitější…“

„Ale v čem je sakra problém? Jsem v práci od pěti ráno. Ano, přišla jsem trochu později, protože jsem měla poradu s…“

„Problém je v tom, že nevíme, jestli se ukážeš, anebo jestli budeš do konce týdne mimo! Jsi na nemocenské, ale zničehonic tě napadne, že sem zajedeš, a cestou se zapleteš do šílené honičky, která skončí smrtí.“ Tohle bylo poprvé, co Fabian na Tuvessonovou zvýšil hlas, a bylo znát, že ji to překvapilo stejně jako jeho.

„Dobře, vezmeme to jedno po druhém,“ řekla s nuceným klidem.