Obsah

Na cestě k úspěchu

PRVNÍ DÍL

1

2

3

4

5

6

DRUHÝ DÍL

7

8

9

10

11

12

13

14

15

TŘETÍ DÍL

16

17

18

19

20

EPILOG

METRO UNIVERSE 2033

Metro 2033 v Laseru:

Dmitry Glukhovsky – Metro 2033

Dmitry Glukhovsky – Metro 2034

Dmitry Glukhovsky – Metro 2035

Universum Metro 2033:

Sergej Kuzněcov – Mramorový ráj

Andrej Djakov – Ke světlu

Andrej Djakov

UNIVERSUM Metro 2033: TEMNOTA

Sanktpetěrburská trilogie

1. díl

KE SVĚTLU

Euromedia Group

Přeložil Rudolf Řežábek

© Andrej Dyakov in cooperation with Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

ISBN 978-80-242-8628-0

Na cestě k úspěchu

Vysvětlující poznámka

Dmitrije Gluchovského

Máte před sebou v pořadí čtvrtou (v ruštině, v češtině druhou – pozn. překl.), ale zatím nejdůležitější knihu edice Universum Metra 2033 (Вселенная Метро 2033).

Když jsem koncipoval projekt Universa, moc jsem si přál, aby to byl společný tvůrčí experiment. Aby lidé, kteří si skutečně oblíbili románový svět Metra 2033, začali sami vymýšlet příběhy vlastních hrdinů. Protože to je jediný způsob, jak tento mrtvý svět může ožít a stát se skutečností.

Kniha Andreje Djakova Cesta za světlem je nejdůležitější knihou Universa, protože uvedený záměr se tu projevil v plné síle. Andrej Djakov není profesionální spisovatel. Vynořil se z internetu a svůj román – a ještě povídky – zveřejnil na našem portálu Metro2033.ru.

Djakova našli a vybrali čtenáři tohoto portálu. To oni mu dali svůj hlas. Právě čtenáři – tedy vy – se rozhodli, že Cesta za světlem si zaslouží vydat v knižní podobě. A my – ti, kteří vytvářejí edici Universum – s vámi souhlasíme.

Cesta za světlem je Andrejova první kniha, ale není v ničem horší než pátá nebo desátá kniha některých jiných autorů. Je upřímná, vzrušující, emotivní. Překypuje neuvěřitelnými dobrodružstvími a čtenář se svým hrdinou opravdu všechno prožívá jako na vlastní kůži.

Hlavní je ale to, že Andrej ji psal přímo před vašima očima, společně s vámi. Stejně jako mnozí čtenáři této edice je i on obyvatel Universa Metra 2033. S trvalým bydlištěm v postapokalyptickém Sankt-Petěrburgu.

Mezi následujícími romány Universa – budou vycházet jednou měsíčně – se každopádně objeví i knihy jiných autorů pocházejících z internetu. Tato celosvětová „síť sítí“ vytvořila i mě a nepochybuji o tom, že pomůže ještě mnoha lidem stát se spisovateli a splnit si tak svůj životní sen. Co když najednou spolu dokážeme vytvořit celý svět?

Je to nepochybně správné, že Cesta za světlem vychází právě v naší edici.

Tato kniha se mi opravdu zalíbila. Získala si i většinu těch, kteří ji začali číst na portálu Metro2033.ru. Věřím, že se vám také bude líbit.

PRVNÍ DÍL

DOSPĚLÝ Z DONUCENÍ

1

DOHODA

Ponurou zataženou oblohu proťal jako šíp černý stín. Pterodont rozrážel vzduch třímetrovými, blanitými kožovitými křídly a majestátně se vznášel nad troskami dálničního okruhu. Jeho šlachovité tělo se občas křečovitě zachvělo – zřejmě byl čas na ranní hostinu. Neklidně otáčel neforemnou hlavu sem a tam a hledal na zemi známky života. Náhle se ptakoještěr s poryvem studeného podzimního větru snesl k vyschlému korytu Něvy. Dole se v bleskurychlém sledu střídaly kostry aut, hromady odpadků, rezavé armatury a zhroucené pilíře dávno zřícených mostů – lidskou rukou vytvořená železobetonová džungle, dědictví někdejších „pánů života“.

O pár mávnutí křídel později se dole mihly železniční koleje, které tu a tam vyčnívaly ze šedohnědého mechu. Seřaďovací nádraží dravec obvykle několikrát obletěl v naději, že zahlédne nějakou dvounohou kořist. V minulosti se tam ti podivní tvorové často objevovali a usilovně kopali do tvrdé zmrzlé země. Nyní však jejich návštěvy připomínaly jen zmrzačené koleje a – napříč k nim – jednolitá obdélníková prohlubeň: Všechny pražce už tahle stvoření dávno odnesla.

Po posledním pohledu na řady zrezivělých vozů se pterodont vydal dál, vysoko nad ruiny Prospektu Slávy. Polorozbořené domy ukazovaly lupiči cestu jako stěny kaňonu. Navzdory silným poryvům větru se bezpečně pohyboval po své obvyklé trase. Náhle zrychlil a prudce se snesl k popraskanému asfaltu – silnice se opodál svažovala pod Novo-Volkovský most. Obdélníkový oblouk mostu lemovala hustá, lepkavá vlákna obrovské pavučiny, kterou utkal nějaký neznámý dravec. Pterodont ještě více zrychlil, jako by se tomu vysmíval, přiložil křídla k tělu a s ohlušujícím vřískotem a obrovskou rychlostí prorazil překážku. Roztrhané okraje vytvořeného otvoru se třepotaly v silném větru a z hloubi pavučiny se po mizejícím ptakoještěrovi dívalo jedenáct zlostných očí neúspěšného lovce. V tomto novém šíleném světě začínalo ráno, nový den ztřeštěného nového života…

Zanedlouho dravec dorazil na Moskevské náměstí a střemhlavým letem zamířil k obrovské soše. Měkce přistál na natažené ruce „vůdce světového proletariátu“, chvíli přešlapoval, aby našel co nejpohodlnější polohu, a nakonec mrtvolně strnul v nehybném očekávání. Pozorně sledoval východ z „jeskyně“ – zříceného podchodu, který vedl do stanice metra Moskevská. Právě tady ptakoještěr několikrát zahlédl dvounožce vystupující ze země. Teprve nedávno se mu dokonce podařilo na jednom z nich hodovat a teď chtěl zkusit štěstí znovu. Při vzpomínce na vůni sladkého teplého masa se plazovo tělo znovu zachvělo.

V příštím okamžiku se ozvala ohlušující rána. Nezvyklý zvuk se rozléhal po náměstí a tříštil se o zřícené zdi domů. Zvíře ho však už neslyšelo – hlava pterodonta se roztříštila na malé kousky a z jeho křečovitě nataženého krku se na žulové desky podstavce, pokryté námrazou, vyvalil hustý proud krve.

V okně v sedmém patře budovy ze stalinského období na druhé straně náměstí bylo možné zahlédnout siluetu vysokého muže v plynové masce a neforemné protichemické kombinéze. Rychle rozebral pušku s optickými mířidly a obrovskou hlavní. O několik minut později vyšel z hlavního vchodu, rozhlédl se na všechny strany a pomalu přešel náměstí, přičemž míjel obrovské hromady odpadků. Mrtvola pterodonta ležela jako beztvará hromada u paty památníku. Lovec vytáhl z pouzdra u opasku děsivě velkou sekeru a dobře mířenou ranou usekl mutantovi špičku křídla. Poté uložil trofej do kapsy vojenské vesty, sejmul z ramene kalašnikov a nehybně čekal.

Z podchodu už vyšla skupina lidí oblečených do šedých hadrů, kteří nesli háky a táhli sáně. Stalker sledoval, jak jeho soukmenovci rychle vlečou mohutnou mršinu netvora do vestibulu stanice metra. Pak si naposledy pozorně prohlédl okolí a sestoupil do podzemí. Řídké sluneční paprsky, které pronikaly skrz trhlinu v ponurém příkrovu mraků, nesměle osvětlovaly ruiny Moskevského prospektu. Nad Pitěrem začalo svítat nové ráno…

„Co se děje, sirotku? Nepůjdeš přivítat stalkery?“

Štíhlý, asi dvanáctiletý chlapec s nerovnoměrným střihem na ježka se díval za utíkajícími chlapci. Pak se i on rozběhl, jako by se právě probral, a pádil za nimi. Ne, nevnímal to jako urážku. Sirotek je člověk, který nemá rodiče. Ale on je přece má. A jací to jsou rodiče! Jenže teď přebývají v ráji. Táta mu často před spaním vyprávěl o ráji. Je tam čerstvý vzduch, spousta zeleně, čistá voda a modrá obloha. Gleb si často představoval svou domovskou stanici Moskevská, plnou bramborových trsů a kbelíků s vodou, kde místo černých sazí byla na stropě neuvěřitelná spousta blankytně modré barvy.

Když Gleb doběhl k ostatním dětem, protlačil se dopředu a zastavil se vedle pajdavé Naty, sousední dívky ze třetího stanu.

„Podívej, Glebe, už jdou!“ Dívka se podle svého starého zvyku opřela o starostlivě nabídnuté kamarádovo rameno, a tak ulevila neduživé noze.

Tam vpředu se odehrávalo něco strašlivě fascinujícího a zároveň hrozivého a podivného. Z neuměle sestavené plechové krabice, která plnila funkci hermetické komory, se valily tenké proudy páry. Pro tuto podívanou se vžil hezký tajemný název: „dezinfekce“. Konečně se dveře s nepříjemným rachotem otevřely. Strýc Savelij vešel dovnitř, vrátil dezinfekční hadici na původní místo a ustoupil stranou. Na prahu se objevila mohutná postava stalkera. Obrovské boty, přes trup se mu táhl impozantní nábojový pás a stejně obrovské měl i ruce. Ve stínu kapuce byl obličej prakticky k nepoznání…

Gleb si neznámého zvědavě prohlédl od hlavy až po paty. Když si muž stáhl kapuci, mezi mládeží se rozlehlo šuškání. Host nebyl v žádném případě zrůda, jeho hrubá, strništěm zarostlá tvář nebyla zbrázděná jizvami, ale v pohledu stalkera se zračilo cosi stěží pochopitelného, co v přihlížejících vyvolávalo znepokojení.

Bylo to něco jako pocit, když ve tmě šmátráte po zhasnuté lampě a najednou cítíte, že se něco kluzkého pohnulo a v příštím okamžiku vás to chytilo za nataženou ruku. Z tohoto stalkera vyzařovala nezdolná síla. Přesto jeho těžká chůze prozrazovala jakési smíření s osudem. Jako kroky starce, kterého už život unavil.

Dav se rozestoupil a nechal příchozí projít. Když stalker míjel Gleba, chlapec se zachvěl. Děsilo ho to a zároveň cítil zvláštní fascinaci. Protlačil se bokem kolem čumilů, kteří se poflakovali po nástupišti, a vybral si místo poblíž hlavního ohniště, aby slyšel celý rozhovor.

„Zdravím tě, Tarane. Pojď sem a posaď se k ohni.“ Šedovlasý energický stařík se zdatně činil u malého kotlíku a nalil do misky štědrou porci polévky. „Polívčička je dnes vynikající! Tady, dobrý muži, ochutnej. Cokoli si přeješ…“

Zachmuřený návštěvník položil pečlivě zabalenou pušku vedle sebe, posadil se na zinkovou bednu a přijal od starce misku s hustou polévkou, z níž se kouřilo. Otevřel jednu z kapes vesty, vytáhl kompaktní Geigerův počítač a přiložil ho k vývaru.

Stařec se zatvářil, jako by mu někdo přejel břitvou přes obličej. Přesto mlčel a jen se křečovitě usmíval.

„Klidně jez, Tarane, neboj se. Všechno je přírodní a pochází odtud. Houby, brambory – vše čerstvě sklizené!“

Z příšeří stanice se nyní vynořil ještě další obyvatel. Měl na sobě ošoupané plstěné boty a obnošenou prošívanou bundu, která už toho hodně zažila. Přisedl k nim a bodře spustil: „Zachar a jeho parta už ptáčka vykuchávají. Jsi zatraceně dobrý střelec, bratře. Skolil jsi toho parchanta jednou ranou.“

Mužík – jmenoval se Karpat – si všiml stalkerova těžkého pohledu a rychle změnil téma.

„Žluč prodáme Mrchožroutům,“ oznámil nadšeně. To byl klan polodivokých, zdegenerovaných lidí, kteří žili v podzemním muzeu nedaleko Moskevské. „Z kůže uděláme boty. A masa bude určitě nejmíň půl metráku. Tak co na to říkáš, dědo: tenhle ‚Messerschmitt‘ už nikdy nepoletí!“

„Za to poděkuj Taranovi. A přestaň plácat nesmysly!“ Stařec přihodil nové poleno do ohně a obrátil se ke stopaři: „Děkujeme ti, dobrý muži, za tvou pomoc. Bez výprav na povrch bysme se, jak víš, neobešli. Se dřevem se v současnosti vůbec neobchoduje, takže musíme občas vystrčit nos ven…“

Stalker pomalu žvýkal jídlo a zíral do ohně.

„Kvůli tomu odpornému stvoření jsme přišli o Venju Jefimčuka. To byl člověk!“ Starý Palyč měl očividně náladu si zavzpomínat, ale útulná atmosféra se rychle vypařila, když k ohništi přistoupil vyzáblý přednosta stanice Nikanor.

„Jak jsme se dohodli,“ utrousil a položil stalkerovi k nohám naditý pytel.

Taran beze spěchu rozvázal pevný uzel a nedbale vysypal obsah na betonovou podlahu. Tablety, lahvičky a role obvazů se vršily na pestré hromadě, z níž stopař pedantsky něco vytřídil a odsunul stranou. Po necelé minutě přehrabování uložil většinu léků zpět do pytle, vstal a hodil si ho na záda.

„Poslyš, Tarane…“ Stařec se neodvážil podívat stalkerovi do očí. Několik vteřin se ošíval a pak si zhluboka povzdechl. „To jsou téměř všechny léky, které nám zbyly. Možná bysme ti mohli zaplatit jídlem… nebo něčím jiným?“

Nikanor stál bez hnutí, jen lícní kosti mu teď vystoupily ještě nápadněji.

„Vždyť můžeš handlovat s Mrchožrouty,“ odpověděl nevrle Taran. Hodil do prázdné misky několik nábojů za jídlo a ubytování, popadl pušku a opustil stanici.

Palyč bezradně sepjal ruce, ale Nikanor mu zlostně plivl pod nohy. Jeho rozzlobený pohled ulpěl na Glebovi.

„Co čumíš, ty budižkničemu! Nebo jsi už pro dnešek dokončil svou práci? Tak to ti ještě něco přidám!“

Gleb kvapně zamířil ke vchodu do vedlejší místnosti, aby se co nejrychleji dostal z dohledu zuřícího přednosty. Spěchal úzkou chodbou, popadl lopatu stojící u zdi, skočil do svých bagančat neurčité velikosti, které byly pokryté zaschlou krustou hlíny a špíny, a jako obvykle slezl do žumpy. Chlapce setkání s tím strašlivým stalkerem tak rozrušilo, že se dosud třásl po celém těle.

Likvidace cizích výkalů byla přece jen mnohem známější a klidnější práce.

„Haló, haló!“ zařval Nikanor do telefonního sluchátka přeskakujícím hlasem. Spojení na Technoložku – tak se říkalo stanici metra u Technické univerzity – bylo jako vždy mizerné. Zdálky se občas přes chrastící statickou elektřinu ozval hlas, ale přednosta stanice nerozuměl ani polovině slov.

„Opakuju! Musíte si s ním promluvit tady na Moskevské. Je tvrdohlavý jako mezek.“ Nikanor křečovitě svíral sluchátko, napjatě naslouchal a nakonec energicky pokýval hlavou. „Ano, ano! Pošlete je sem. Dám vědět hlídce. Budeme je očekávat.“

Nikanor hodil sluchátko do vidlice, ztěžka dopadl do ošoupaného křesla a zapálil si podomácku ubalenou cigaretu. Telefon byl pravděpodobně jedinou zbývající známkou civilizace na Moskevské. Přitom kabel nepoložili oni sami, ale Mazutovci – „lidé od topných olejů“. Dodávali taky elektřinu pro několik skomírajících světel, která spoře osvětlovala stanici. Za světlo si účtovali horentní sumu, čímž si mezi zdejšími obyvateli nezískali zrovna velkou oblibu. Nikanor tyhle záludné zmetky nesnášel, ale zároveň proti nim nemohl nic podniknout.

Típnul nedopalek cigarety a vstal od stolu. Bylo načase postarat se o přijetí ohlášených hostů.

Cvak. Cvak. Cvak. Zvuk otvíraného a zavíraného zippa ho okouzloval. Na vyleštěném zapalovači byl jasně patrný reliéf dvouhlavého orla. Někdy – pravda, jen velmi zřídka – si Gleb dokonce dovolil otočit malým zapalovacím kolečkem. Pak s potěšením sledoval mihotající se ohnivý jazýček. Otec ho nabádal, aby zapalovač používal střídmě, a Gleb si to vryl do paměti. Po dlouhé roky, které uplynuly od smrti jeho rodičů, se chlapec ani na okamžik nerozloučil s touto krásnou kovovou cetkou. Byla to jediná připomínka jeho ztracené rodiny. A zapalovač Zippo stále fungoval, i když pokaždé hůř, takže Gleb ho zapaloval stále méně často. „Domácí krb.“ Chlapec jen matně chápal, co ten výraz znamená, ale pevně věřil, že je nyní strážcem právě takového domácího krbu a že dokud bude plamínek zapalovače mihotavě svítit, budou jeho rodiče vždy někde poblíž.

Ani si nevšiml, jak ho přemohl spánek.

Kouzelný zapalovač zablikal. Ze tmy se vynořila tvář. Bylo mu to tak povědomé. Ty lehce přimhouřené oči a neposedné, nádherně voňavé vlasy. Matka…

Z polospánku chlapce vytrhlo prudké škubnutí za ruku. Gleb otevřel oči a spatřil vypaseného povaleče Prochu, který byl na stanici známý jako rváč a intrikán. Procha v tučných prstech točil zapalovačem a prohlížel si kořist. Opodál čekali tři špinaví chlapíci – jeho družina – a s jízlivými úšklebky sledovali, co dělá jejich vůdce.

„No to se podívejme, poznamenal tlouštík spokojeně a ukázal trofej svým druhům.

„Dej to sem!“ Gleb vyskočil na nohy a zlostně se něj zadíval. „To je moje!“

„Tak si pro něj pojď!“ Tlouštík se jízlivě ušklíbl a zvedl zapalovač nad hlavu.

Gleb kolem něj poskakoval a snažil se mu ho vzít. Mladíci se začali ušklíbat. Ten tlusťoch byl o hlavu vyšší než Gleb a asi dvakrát širší. Gleb neměl šanci. Procha se spokojeně zašklebil a ukázal tak zkažené zuby.

„Tak už mi ho konečně dej!“ zakňučel zoufale Gleb. „Je to dárek od mého otce. Okamžitě mi ho vrať!“

Tlouštík, kterého už ty hrátky přestaly bavit, ho tučnou pěstí udeřil do obličeje a Gleb tvrdě dopadl na betonovou podlahu. Krvácel z nosu a byl na pokraji pláče. Zoufalství a ponížení ho přemohly takovou silou, že chtěl na místě zmizet… Propadnout se… Opustit tuhle strašnou díru a opět být se svými rodiči.

„Vstaň a utři si nos!“

Gleba při zvuku těch nečekaných a ostrých slov zamrazilo. Vzápětí pochopil, že ten drsný mužský hlas už jednou, a to nedávno, slyšel.

Zmateně se otočil.

Před ním stál obrovský cizí stalker. Zřejmě celou dobu stál opodál a sledoval tu ponižující scénu. Gleb se neodvážil neuposlechnout jeho rozkaz a vyskočil, jako by ho kousla tarantule.

Jak že mu to říkali? Taran – beranidlo, bořicí stroj.

„Čeho se bojíš víc: že dostaneš pěstí do obličeje, nebo že přijdeš o hračku?“ Taranův pronikavě vzteklý pohled se do Gleba zabodl tak, že se chlapec bál odvrátit zrak. „Tohle je tvůj majetek. Patří jen tobě, nikomu jinému.“

Stalker ze sebe vyrážel tyto strohé věty, jako by je odsekával sekerou. S každým jeho slovem však v Glebovi místo zoufalství a strachu, které před chvílí cítil, sílilo úporné odhodlání. Ruce se mu jakoby samy od sebe sevřely v pěst. Vzápětí chlapec přiskočil k tlouštíkovi a vycenil zuby jako dravec. Jeho tělo reagovalo instinktivně. Zabořil obě ruce do mastných vlasů svého protivníka a vší silou ho udeřil čelem do obličeje. Tlusťoch se zapotácel, ruce si držel před otevřenými ústy a hlasitě vyl. Zapalovač spadl na nástupiště. Gleb ho zvedl a vrhl nenávistný pohled na Prochovu družinu: Nejde po jeho pokladu ještě někdo jiný? Kamarádi špekouna si s ním však nechtěli zahrávat. Krátce nato po nich nebylo ani vidu, ani slechu.

Stalker nezúčastněně sledoval, jak sebou Gleb plácl na podlahu a přitiskl si drahocennou cetku k hrudi. Na tom chlapci bylo něco zvláštního: Na první pohled to byl teenager, stejně jako desítky dalších, kteří procházeli stanicemi metra. Špinavé, rozcuchané vlasy, propadlé tváře, tmavé kruhy pod očima. Umazaný kluk s nakrčeným nosem. Takže ho vlastně nic neodlišovalo od početné skupiny jeho vrstevníků. Až na ten bystrý, nezvykle dospělý pohled. A v jeho hnědých očích se nezračila ta vyčerpaná rezignace na osud, která vyzařovala z pohledu většiny obyvatel podzemí.

Taran se neochotně otočil a zamířil k ohništi. Neklidné plameny osvětlovaly kruh lidí sedících kolem ohně. Bylo mezi nimi mnoho známých, ale Gleb si všiml i několika nových tváří. Zvědavost ho přiměla zapomenout na vzrušení, které před chvílí zažil. Strčil si zapalovač do kapsy roztrhaných kalhot a přistoupil blíž k ohni.

Oba nově příchozí se od místních lišili čistým oblečením a podivnými širokými opasky, na kterých však nenosili zbraně, ale různé nářadí – kladiva, kleště, šroubováky. Podivná dvojice zřejmě pocházela z „Technoložky“.

Gleb slyšel o této stanici mnoho podivných historek. Všude prý bylo jasné světlo a spousta různých technických zařízení a obráběcích strojů. Chovy prasat a pěstování rostlin tam údajně vůbec neexistovaly. Mazutové nakupovali veškeré potraviny z jiných stanic výměnou za zbraně a různé přístroje potřebné v hospodářství.

Okamžitě poznal, kdo z nich má hlavní slovo. Byl to ten vousatý s přísným obličejem. Mazut si odkašlal, vyměnil si letmý pohled s Nestorem, který seděl vedle něj, a obrátil se ke stopaři:

„Takže ty jsi Taran?“

Stalker přiložil ruce k příjemně hřejícímu ohni a otázku ignoroval.

„Nepřijal jsi naše pozvání. Proto jsme tady. Jak se říká, když nejde hora…“

„K čemu mě Aliance potřebuje?“ přerušil ho nevrle Taran. Mazut se zarazil uprostřed slova, ale rychle se vzpamatoval a pokračoval:

„Jsi chytrý, stalkere. Ano, jsme zástupci Přímořské aliance a máme pro tebe úkol.“

„Nepotřebuju práci.“

„Dobře.“ Vousáč se zamračil. „Takže žádná práce… Potřebujeme tvou pomoc, Tarane. Pro Alianci je to velmi důležité. Pro nás všechny.“

„Co přesně chcete?“ Stalker se na Mazuta podíval jako na otravnou mouchu.

„Nemůžeme tady mluvit o všem… Jenom tohle: je to expedice… Myslíme si, že jsi nejvhodnější kandidát na velitele oddílu…“

„Kam?“

„No…“ Vousáč se zhluboka nadechl. „Do Kronštadtu.“

Stalker se mlčky zvedl a zamířil k východu ze stanice. Vyslanci sebou neklidně škubli.

„Náboje, stalkere! Tolik, kolik uneseš!“

Místní obyvatelé pozorně naslouchali marným přesvědčovacím pokusům svých hostů.

„Jídlo! Léky! Zbraně!“

„Uklidni se, Mazute,“ opáčil Taran, aniž se ohlédl.

„To je tvoje poslední slovo?“

„Jdi k čertu!“ Taran se otočil a zlostně se na Mazuta zadíval.

„Teď to bylo jeho poslední slovo,“ poznamenal Palyč s úšklebkem.

Vousáč se bezmocně schoulil, ale vzápětí se opět vztyčil a křečovitě vykřikl: „Aliance ti projeví svou vděčnost. Můžeš si říct o cokoli, Tarane! Cokoli si přeješ!“

Stalker se zastavil a zamyslel se.

„Všechno?“

„Vše, co je v moci Aliance.“

Pomalu, jako ve strašlivé noční můře, zvedl stalker ruku…

„Tamhletoho kluka.“

Vztyčený prst mířil přímo na Gleba.

Chlapec ztuhl. Zděšení mu otřáslo tělem jako zimnice. V ústech měl sucho. Jako přes hustý závoj poslouchal Mazuty, jak si šeptají s přednostou stanice. Nikanor máchal rukama a jeho výkřiky byly stále hlasitější, až Gleb zřetelně uslyšel:

„Jak můžete něco takového navrhovat! Deset kilo vepřového za takového výrostka! Kdo kdy něco takového slyšel?!“ Nikanor se podíval na zkamenělého Gleba a rychle odvrátil zrak. „Tolik, kolik ten kluk váží. Basta!“

Na zbytek událostí si Gleb vzpomínal jen mlhavě, jako v mlze. V očích ho pálily slzy: slzy ponížení a strachu. Střípky, jeden absurdnější než druhý, před ním defilovaly jako v němém filmu. Starý Palyč rozhořčeně pobíhal sem a tam mezi Nikanorem a Mazutem, někdy se zlostně díval na jednoho, jindy na druhého. Dívka ze sousedství Nata vyjekla v matčině náručí a vyděšeně se podívala na Gleba. Nikanor se sklopenýma očima probíral s Mazuty podrobnosti dohody. Pak se před chlapcem vynořila postava stalkera:

„Všechno jsi to slyšel, chlapče. Tví spolubydlící jsou špína, vzduch je tu špína a tvá práce je, jak jsem se doslechl, ta nejhorší špína. Tady ti pšenka rozhodně nepokvete. Půjdeme.“

Gleb si otřel slzy do ošoupaného rukávu, naposledy se podíval na klenby rodné stanice Moskevská a těžkými kroky následoval Tarana. V hloubi duše cítil, že se ke svému předchozímu životu už nikdy nevrátí.

2

HODINA LOVECKÉ VÝUKY

Souputníci prošli kolem hlídky a vstoupili do černého chřtánu tunelu. Útulné přítmí stanice zůstalo za nimi. Taran rozsvítil baterku a tmu prořízl jasný paprsek světla. Gleb musel bezděčně zamrkat. Tohle světlo bylo mnohem jasnější než lampy na Moskevské. Stalker se jistým krokem vydal podél železničních pražců. Gleb ho následoval a pečlivě si prohlížel detaily okolí, které se dostaly do kuželu světla: trubky, z nichž prosakovala vlhkost, spleť plesnivých kabelů, rezavé výztuhy popraskaných stěn. Nepromluvili spolu ani slovo, ale ticho bylo klamné. Přes vytrvalé padání kapek vody a sotva slyšitelné kvílení průvanu z tunelu občas zaslechli vzdálené zvuky, jejichž původ Gleb nedokázal určit. Cítil se jako ve strašidelném filmu. V tunelu se ocitl poprvé a nebyl to příjemný pocit.

Opodál vpředu byla vidět nízká postranní odbočka s malými schůdky vedoucími kamsi do tmy. Gleb by ji nejraději ze všeho rychle minul, ale stalker ho zavedl přímo tam. Schody nečekaně brzy skončily. Ušli několik metrů úzkou chodbou a pak vstoupili do malé místnosti přeplněné nejrůznějším harampádím. Taran odházel veteš a kabelové cívky stranou, odkryl těžké držadlo a zatáhl za něj. Poklop se s řinčením otevřel. Krátký sestup svislou šachtou vedl do další chodby, jejíž konec se ztrácel kdesi v dálce.

„Rychleji.“ Stalker vykročil energičtěji a zrychlil se mu dech.

Minuli rozcestí a Taran náhle přešel do klusu. Před nimi se objevila další svislá šachta vedoucí vzhůru.

„Rychleji!“

Chlapec v panice zíral do temného tunelu za nimi. Před kým to prchali? Proč ozbrojený stalker utíkal před tím někým – nebo něčím – jako čert před svěcenou vodou? Několik metrů od schodů se Taran náhle zapotácel a zhroutil se na zem. Tvář se mu zkřivila a tělem mu otřásly silné křeče.

Gleb zmateně ztuhl. No to snad ne! Hrůzostrašný bojovník ležel schoulený jako embryo u jeho nohou, tiše kňučel a celý se chvěl. Taran se kousl do rtů a nemotorně otevřel pouzdro s náboji. Vypadlo nevzhledné pouzdro a jeho obsah se vysypal na beton. Několik injekčních stříkaček s kalnou tekutinou… Chlapec jednu z nich popadl a spěšně ji podal stalkerovi. Ten mu ji roztřesenýma rukama vytrhl a kopl do útočné pušky tak, že sklouzla po podlaze a odrazila se od Glebových bot.

„Udrž… průchod…,“ procedil stalker mezi zuby a ztuhlými prsty si zabodl injekční stříkačku do horní části paže.

Gleb opatrně zvedl pušku a namířil ji do temné hluboké chodby. Páni, to je opravdu těžká věc. Prstem nahmatal spoušť. Se zbraní v ruce se trochu uklidnil.

Stalker ležel bez hnutí. Chlapec se rozhlédl.

Taran teď dýchal rovnoměrněji a křečovitě stažené svaly se postupně uvolňovaly. Po pěti minutách napjatého čekání vstal, vzal Glebovi pušku z ruky a postrčil ho ke schodům.

Oba vyšplhali po zrezivělých kovových obručích šachty a prolezli dalším poklopem. Gleb se neodvážil zeptat stalkera na náhlý záchvat a později už k tomu nedostal příležitost. Cvakl vypínač a všude kolem se rozsvítila světla. Před očima se mu rozprostírala místnost úctyhodných rozměrů. Co všechno tu bylo na jednom místě!

Jednu stěnu zakrývaly patrové postele, na kterých byla hromada nejrůznějšího harampádí. Vedle stály sudy, kanystry, několik těžkých strojů a dlouhý pracovní stůl s hromadou nářadí. Dál vzadu si Gleb všiml rovných řad nejrozmanitějších plechovek. Až dosud si myslel, že slovo „konzerva“ znamená masný výrobek. O to větší byl jeho údiv, když rozluštil názvy na etiketách.

„Vyber si něco… k jídlu,“ poznamenal Taran úsečně a zmizel kdesi uvnitř tohoto úkrytu. „A taky něco pro mě.“

„Bro-skve,“ přečetl Gleb pomalu. Na vybledlé etiketě se lesklo cosi neznámého, žlutého. Chlapec uchopil jednu z těchto zázračných věcí a několik plechovek se známým obrázkem kravské hlavy. Pak vstoupil do vedlejší místnosti. Stalker tu měl svou kuchyň.

Brzy v kamnech praskala polena a v litinovém hrnci bublala horká voda.

Gleb se opatrně posadil na vratkou stoličku v rohu a opřel se o hrubou zeď. Začalo se na něm projevovat napětí z celého dne a za chvíli klimbal.

Tentokrát se mu zdálo o otci. Byl vysoký, štíhlý a vždy čerstvě oholený. I když přišel z noční směny, nejdřív ze všeho vzal střep zrcadla a břitvu a zamířil k umyvadlu. Takhle utkvěl Glebovi v paměti.

Když se jeho otec a matka v onen památný den vydali na cestu do stanice Senná, chlapce ani ve snu nenapadlo, že své rodiče vidí naposledy. Ten den se na Moskevskou nikdo nevrátil. Teprve o několik dní později dorazila na stanici zpráva: hrdlořezové z Veganské říše přepadli stánky na tržišti stanice Senná. Veganští kolonisté, kteří osídlili zelenou linku metra, chtěli původně v metru zavést nový ekologický systém, aby dosáhli jednoty s přírodou. Vyprávělo se dokonce, že to už vůbec nejsou skuteční lidé. Především však prosluli svou krutostí. Palyč byl jediný, kdo se dostal zpět na stanici a nahlásil hrůzný masakr.

Ze zamyšlení Gleba vytrhl ostrý kovový zvuk. Taran právě obratně otevíral dvě masové konzervy výsadkářským nožem. Pak vysypal jejich obsah do hrnce s vařící se kaší. Opatrně zamíchal jednoduchý pokrm obrovským nožem, přihodil dovnitř dvě hliníkové lžíce a přistrčil hrnec k chlapci.

„Pusť se do toho. Pohankovou kaši asi neznáš, viď? Před Katastrofou jí byly plné obchody.“

Chlapec se na stalkera pokradmu podíval. Taran si nabral lžíci kaše a začal lhostejně žvýkat. Gleb, povzbuzen vůní prostého a vydatného jídla, ho okamžitě napodobil. Předtím už kdysi jedl kaši. Pohankové kroupy, které u Mrchožroutů vyměnili za dřevo, však nebyly zdaleka tak dobré jako tento lahodný pokrm.

Pak přišla řada na tajemné „bro-skve“. Gleb najednou pochopil, že jídlo může nejen utišit hlad, ale také přinést nepopsatelné potěšení. Chlapec rozkošnicky přimhouřil oči a zhltl obsah plechovky na jedno posezení. Kvůli tomuhle se úsilí a útrapy předchozího dne rozhodně vyplatily.

Gleb překonal ostych a ze rtů mu splynulo „děkuju“.

„Ukliď to tady, ale jinak na nic nesahej.“ Stalker uchopil pušku. „Musím ještě nakrátko odejít.“

Sytý a unavený Gleb se odhodlal zeptat: „Cítíte se zase líp?“

Taran se v chodbě zastavil a rozzlobeně na něho pohlédl.

„Nedávej mi zbytečné otázky, chlapče. Prostě mi píchni ten sajrajt, až mě to zase skolí. Považuj to za svou nejdůležitější povinnost, na které závisí tvůj ničemný život.“

Stalker zmizel za dveřmi. Poklop průlezu zabouchl.

Gleb zůstal se svými otázkami a dojmy sám.

Další den se v podstatě nic nedělo. Gleb se procházel Taranovým „příbytkem“ a se zájmem si prohlížel podivné přístroje, změť trubek a police přeplněné zbraněmi všech možných kalibrů. Tady by si přišel na své opravdu každý. Tu a tam se jeho pohled zastavil na malých tabulkách s tajemnými nápisy: „Oběhové čerpadlo“. „Generátorová místnost“. „Topný ventil“. Jakmile mu začalo kručet v břiše, pustil se do zkoumání dalších tajemství skladu potravin a každé jídlo zakončil konzumací vydatnou porcí božských „bro-skví“.

Nakonec našel i hlavní východ z této skryté pokladnice: řada schodů vedla nahoru k těžkým hermetickým dveřím. Podle rezavé západky usoudil, že stalker tento východ nepoužil. Zato Gleb objevil menší dveře na druhém konci zásobárny, hned vedle sudů s palivem. Za matným sklem zamřížovaného okna panovala naprostá tma. Na podlaze vedle dveří spatřil tabuli s textem napsaným přesným šablonovitým písmem. Chlapec přejel prsty po odlupující se barvě a četl: „Bunkr č. …“ Číslo bylo nečitelné. Pod ním stálo: „Vedoucí Sasonov, V. P. Klíč pro službukonajícího lékaře v nemocnici č. 20, tel. 371…“ Následující text byl opět nečitelný.

Chlapec se na tabulku pozorně zadíval a zamyslel se. Proto tedy Taran nepřebýval na stanici. V tomto protileteckém krytu bylo mnohem pohodlněji než ve stísněném stanu. A za těmi dveřmi se zřejmě nacházela chodba spojující bunkr se suterénem nemocnice. Samozřejmě – jak jinak by sem mohli přivézt raněné a nemocné?

Chlapec se znovu podíval z okna a zimomřivě se zachvěl. Tma za dveřmi byla nějak neskutečná, až nepřirozeně černá. Najednou ho napadlo, že v nemocnici jsou nejspíš ještě léky! Gleb si představoval, jak se vrací na Moskevskou s balíčkem prášků a obvazů. Jeho lidé by jistě byli šťastní. A strýc Nikanor snad bude shovívavější a přijme ho zpět.

Chlapci se ten nápad zalíbil natolik, že nadšeně proběhl bunkr, aby si sbalil nejnutnější věci. Spěšně si nasadil dýchací masku, vytrhl pojistku filtrační patrony, popadl z pracovního stolu objemnou svítilnu a odhodlaně zatáhl za těžké dveře. Pečlivě naolejované panty nevrzaly, takže stalker skutečně používal tento východ. Chlapec se zastavil ve dveřích a naslouchal. Kromě svého dechu přes plynovou masku nic neslyšel. Žádné nebezpečí nehrozí, ujistil se a rozsvítil lampu. Několikrát zablikala a pak osvětlila chodbu matným paprskem. Nevadí, to postačí. Vždyť mu to potrvá jen chvíli. Jednou tam a zpátky.

Ale Glebovi se pořád nedařilo překročit hranici mezi světlem a tmou. Nohy se mu zrádně třásly a nechtěly poslouchat. No dobře, však to nějak zvládne. To by se mu přece všichni vysmáli… Nejdřív na konec chodby a pak uvidí, co bude následovat.

Nakonec se vzchopil a vykročil. Bledý paprsek světla pronikal tmou jen na několik metrů. Chlapec jako by cítil, jak se temná nicota brání malému kuželu světla v jeho ruce. Téměř při každém kroku se ohlížel na světlé dveře, které se ztrácely v dálce. Chodba ho vedla dál a dál do tmy. Tělem mu pronikal lepkavý strach, který začínal na špičkách prstů u nohou a pomalu stoupal pořád výše, až se mu uhnízdil vzadu na šíji.

Z větší dálky bylo zřetelně slyšet jakési šustění. Na Glebově čele se objevily kapky potu. Jako v transu pomalu kráčel vpřed a snažil se identifikovat zdroj hluku. Ztuhlý hrůzou se neodvážil jen tak otočit a utéct zpátky do záchranného světla bunkru. Teď by se nedokázal obrátit zády k neznámému. Chtěl jen jedno – co nejrychleji se podívat, co to má před sebou. A přesvědčoval sám sebe, že je to vítr vířící listí na zemi, nebo krysy hledající potravu. Nic jiného to prostě být nemohlo. Nemožné!

Ze tmy se vynořily obrysy odbočky. Chlapec si posvítil za roh. Další chodba, která nikam nevedla. Gleb se naposledy podíval na vzdálené dveře bunkru a zmizel za zatáčkou. Tady zřejmě už začínaly suterénní prostory nemocnice. Nízké betonové stropy, hromady rozbitého skla na podlaze, tu a tam stojící rezavé rámy postelí. Někde muselo být schodiště vedoucí do přízemí. Po prohlídce několika malých skladišť se Gleb náhle ocitl na prahu větší místnosti, jejíž zadní stěna se ztrácela ve tmě.

Opět ten šustivý zvuk. Teď to bylo mnohem blíž. Gleb začal horečně svítit do všech koutů a snažil se zachytit, co se hýbe. Bledý kužel světla na okamžik zachytil nezřetelně vysokou postavu a pak se zhoupl dál. Chlapec si koutkem oka všiml tohoto obrazu a okamžitě nasměroval lampu do vzdáleného kouta sklepní místnosti. Mihotavé, matné světlo zkreslovalo obrysy předmětů a vrhalo na stěny bizarní stíny. Gleb nedokázal jasně rozeznat rozmazanou postavu před sebou. Jako by tam někdo stál s hlavou zabalenou do beztvarého hadru – jako by byl za trest v koutě. Na zádech měl ošklivý hrb. Chlapec udělal krok vpřed. Pak další. Na okamžik se mu zdálo, že se postava pohnula. Ale možná se mu jen zatřásla lampa v rozechvělé ruce.

Ještě jeden krok… Postava získávala stále jasnější obrysy. Ještě chvíli, říkal si Gleb, a výplod jeho fantazie se rozplyne a ukáže se, že je to banální hromada harampádí, kterou byl přeplněný celý sklep. Co jiného by to mohlo být!

Najednou mu zhasla lampa. Stalo se to tak náhle, že chlapec ztuhl na místě a neodvážil se nadechnout. V tom hrobovém tichu se zepředu ozval šustivý zvuk. V Glebově mysli se odehrál strašlivý výjev: Mohutná postava se pomalu narovnala, otočila se, odhodila napůl zpráchnivělé hadry na zem a natáhla k němu dlouhé, hrubé ruce s drápy ostrými jako břitva.

Chlapec zděšeně zalapal po dechu a couvl. V hluboké tmě ucítil, jak mu něco prudce prořízlo vzduch přímo před obličejem. Gleb padl na záda, odřel si nohy o prašnou zem a začal se křečovitě plazit pryč.

Obrovskou sklepní místnost naplnilo ohlušující, táhlé vytí. Chlapci se zježily vlasy na hlavě. Vědomí mu zaplavila ledová vlna hrůzy. Nedošlo mu, že to byl on sám, kdo vyděšeně skučel. Krkolomně se rozběhl pryč a ve tmě znovu a znovu narážel do nekonečných stěn podzemního sklepení. Zoufale si uvědomil, že bez světla nenajde cestu zpět, úplně ztratil kontrolu, zakopl a narazil do hromady rozbitého nábytku. Jedna strana trupu ho od nárazu pálila, vysadilo mu dýchání. Na okamžik si dokonce myslel, že se mu rozbila dýchací maska – tak těžko se mu dýchal vzduch páchnoucí gumou.

Chlapec lapal po dechu a téměř se dusil. Hledal na podlaze něco, co by mu posloužilo jako zbraň. Ruka mu jakoby sama od sebe sjela do kapsy kalhot. Dotyk hladkého kovu zapalovače ho trochu uklidnil. Zhluboka se nadechl, vytáhl z kapsy zapalovač a prudce otočil kolečkem. Temnota ustoupila a udělala místo malému ohýnku v jeho zdvižené ruce. Gleb se plížil křivolakým podzemním bludištěm a osvětloval si cestu mihotajícím se plamínkem, až konečně našel hledanou chodbu. V dálce matně rozeznal známé dveře bunkru. Rozběhl se chodbou, skočil dovnitř, zastrčil těžký uzávěr a úplně vyčerpaný se sesunul na podlahu u dveří. Neovladatelně se třásl psychickým vypětím. Odhodil vlhkou plynovou masku, sevřel svůj milovaný zapalovač a rozbrečel se.

Stalker se druhý den zase objevil. Špinavý a mrzutý. Nevrle si prohlížel své doupě. Lačně vypil půl čajové konvice vody a přivolal k sobě Gleba:

„Svlékni se.“

Chlapec rozpačitě přešlápl z jedné nohy na druhou a zadíval se do země.

„Řekl jsem, ať si sundáš ty hadry!“ zahřměl Taran a odepnul si přeplněný batoh.

Zatímco si chlapec neohrabaně svlékal obnošenou a potrhanou košili, stalker lovil z obrovského batohu jeden balík za druhým. Jednotlivé kusy oblečení, zřejmě i úplně nové! Gleb s vytřeštěnýma očima obdivoval hromadu ponožek, triček a kalhot. Nakonec Taran vytáhl i bezvadné boty se žebrovanou podrážkou a šněrováním až k lýtku.

„Pro tebe, pro tebe,“ odpověděl stalker na chlapcovu němou otázku. „Ale nejdřív se umyj. Zasmradil jsi to tady.“

Ukázalo se, že v bunkru je dokonce i umývárna. Bosý Gleb ťapal po studených dlaždicích a dlouho hledal umyvadlo. Teprve na jeho zabouchání přišel stalker a ukázal mu, jak sprcha funguje. Po sanitárních zařízeních na Moskevské, kde se člověk mohl omývat jen kalnou studenou vodou ve škopcích, mu proudy horké vody řinoucí se ze stropu připadaly jako ráj. Potěšení však netrvalo dlouho, protože Gleb brzy uslyšel stalkerův chraplavý hlas. Spěšně vyskočil ze sprchy a osušil se.

„Oblékni se a uvař něco k večeři.“ Stalker si prohlédl šedý protichemický oblek, zhluboka si povzdechl a odešel s ním do dílny.

Tam strávil většinu následující noci, řinčel nějakým nářadím a kutil u pracovních stolů. Čas od času vylezl jako medvěd z brlohu do kuchyně, aby něco snědl. Chlapec si donekonečna zkoušel nové oblečení a už ho to začínalo nudit, když konečně stalker vyšel z dílny s objemným rancem v náručí.

„Zkus si to.“

Před Glebem rozložil opravdový zázrak: impregnovaný ochranný oblek! S pancéřovými deskami vsazenými do pružné tkaniny v místech, kde se v těle nacházejí životně důležité orgány. Skutečný ochranný oblek stalkera, ale v jeho, Glebově velikosti!

Po celém povrchu tohoto úžasného oděvu byly tajemné kapsičky a schránky na nástroje. Dvě hadičky vycházející z krabičky na bradě, vedly kolem krku na záda, kde byla plochá žebrovaná torna. Na levém předloktí se skvělo kožené pouzdro, z něhož vyčnívala rukojeť nože.