Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

PODĚKOVÁNÍ

Rachael Lippincottová

Seznam pro štěstí

THE LUCKY LIST

Czech language copyright © 2022 by Euromedia Group a. s.

Text © 2021 by Rachael Lippincott

Jacket illustration © 2021 by Lisa Perrin

Jacket design by Lizzy Bromley © 2021 by Simon & Schuster, Inc.

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Renata Heitelová, 2022

ISBN 978-80-242-8642-6

Tahle je pro tebe, mami. Mám tě moc ráda.

1

Přinesla jsem si čtvrťák pro štěstí.

Netuším, proč jsem to udělala. Prošla jsem kolem něj bez povšimnutí snad už tisíckrát, zatímco se na něm tvořila tenká vrstva prachu. Ovšem jak dneska ležel na polici, kde odpočíval netknutě už tři roky, něco mě na něm zaujalo.

Dnes večer bych přísahala, že vypadal…

… jako by přinášel štěstí.

Když mi to slovo vytane v hlavě, cuknu sebou, protože za ním okamžitě následuje obraz modrých očích a dlouhých hnědých vlasů. Štěstí – na to věřila máma. Ne já.

Přesto strčím ruku do kapsy, abych pohladila hladkou minci. Palcem najdu známou rýhu na okraji, těsně nad hlavou George Washingtona.

„Tohle bude zábava,“ zašeptá mi táta a otočí se v řadě na karty, aby mi věnoval široký, oslepující a nadějeplný úsměv. Jako bychom snad nestrávili poslední tři roky tím, že jsme se vyhýbali absolutně všemu, co nám ji připomínalo.

Odfrknu si. „Slovo zábava by mě rozhodně nenapadlo,“ pošeptám mu zpátky a rozhlédnu se po místnosti. Pravidelná měsíční charitativní sbírka pořádaná pro spádovou oblast školy v Huckabee připomíná zoo. Ani po tak dlouhé době se tu nic nezměnilo. Přejedu očima po dvou starších dámách, které svádějí vášnivý souboj o nejlepší místo u reproduktoru, až k Tyleru Polandovi s jeho sbírkou kamenů, z nichž každý je pečlivě položený podle velikosti na jeho pěti kartách binga.

„Chaos,“ napadne mě. Slovo „chaos“ to asi vystihuje líp.

Ovšem ani chaos postarších strkajících se lidí a ceněné sbírky kamenů mě nemůže rozptýlit. Necítím se příjemně, že tu zase jsem. A nejen proto, že tohle místo znamenalo hodně pro mě a mou matku.

Opravdu totiž neexistuje horší místo pro někoho, komu se podařilo před třemi týdny na závěrečném plese třeťáků vyhodit do povětří svůj společenský život. Bohužel s tím společenským životem v troskách ani neexistovalo nic, na co bych se mohla vymluvit, že budu dělat, abych sem nemusela jít.

S tátou si o tom, co se stalo, promluvit nemůžu. V podstatě si s ním nemůžu promluvit o ničem, když už jsem u toho. A tak jsem tady. Trčím tu jak hrdinka z Šarlatového písmena, zatímco táta zcela bezostyšně využívá tuhle akci jako minisraz absolventů ze střední. Protože příhodně právě dneska se po dvaceti letech přestěhoval zpátky do města jeho nejlepší kamarád Johnny Carter.

Říkám příhodně, neboť pokud chcete skočit přímo do hlubin huckabeeské společnosti, tohle je rozhodně nejnápadnější způsob, jak to udělat. Protože v téhle místnosti pravděpodobně sedí tak polovina jejich ročníku.

Jídelna základní školy se vždy jednou měsíčně promění ve skupinový konkurz na venkovský pensylvánský mix šíleného wrestlingového zápasu a songu „My Strange Addiction“. Nevěříte mi? Když jsem byla v páté třídě, paní Longová, nejmilejší učitelka z mateřské školy, praštila Sue Pattersonovou přímo do obličeje, protože si myslela, že Sue úmyslně nevyvolává žádná čísla začínající písmenem B.

Ještě mnohem neuvěřitelnější ovšem je, že měla pravdu.

„Koupím karty i pro Johnnyho a Blake,“ oznámí táta a nevšímá si mého skepticismu, když vytahuje peněženku. „Víš, jak těžce se tu hledá místo k parkování.“

Chová se, jako bych tu byla naposledy minulý týden, a ne před třemi lety.

Tak nenuceně, jak jen můžu, pokrčím rameny a dívám se, jak kupuje tři karty od pana Nelsona, vousatého ředitele základní školy. Posledních deset let je jediný, komu se tady věří při prodeji karet, aniž by ho někdo podezíral z nekalých úmyslů. Než ho na tuhle pozici schválili, proběhla na radnici celá řada porad a šestiměsíční důkladná debata.

„Emily! Jsem rád, že tě tu vidím,“ řekne mi ředitel Nelson s příliš známým soucitným leskem v očích. V duchu se ušklíbnu, protože si jeho „jsem rád, že tě tu vidím“ automaticky přeložím jako „už jsme tě tu neviděli od smrti tvojí mámy“. Začne se prohrabovat obrovským balíčkem karet binga a vytáhne jednu malou opotřebovanou kartu, kterou mi podá. „Chceš kartu, kterou jste mívaly s mámou? Číslo 505? Pořád si to pamatuju!“

Maličko se zavrtím a zadívám se na známý přehyb přímo uprostřed karty. Nakonec se očima zastavím na červené skvrně v pravém horním rohu, kde jsem v šesti letech vylila ovocný punč. Tyhle chvíle nesnáším ze všeho nejvíc. Okamžiky, kdy si myslíte, že jste se tak akorát uzdravili, ale pak ve vás něco tak obyčejného, jako je karta binga, rozjitří všechny nervy.

Číslo 505.

Když jsem se narodila pátého dne pátého měsíce, mámina pověrčivá mysl se rozsvítila jako vánoční stromeček a máma přísahala, že pětka je naše šťastné číslo. A tak se to číslo proplétalo celým mým životem – od toho, že jsem se musela pětkrát vydrhnout za ušima, přes pětku na sportovním dresu, když jsem se pokoušela hrát na podzim fotbal a na jaře teeball, až po čtvrťáky, které mi vtiskla do dlaně. Šeptala mi přitom, že jsou „extra speciální“, protože dvacet pět centů je pět na druhou.

A tyhle extra speciální čtvrťáky teď leží na polici a usazuje se na nich prach. Až dodnes.

Zavrtím na pana ředitele hlavou. „Ne, děkuju.“

Následuje dlouhá trapná pomlka, kdy se na mě táta zadívá, než rychle vytáhne z peněženky další pokrčenou pětidolarovku a podá ji řediteli Nelsonovi. „Vezmu si ji. Díky, Bille.“

„Neměls to dělat,“ zamumlám směrem k tátovi, když odcházíme. Ředitel Nelson mi teď věnuje ještě soucitnější pohled.

„Je to jenom bingo, Emi,“ odtuší, zatímco se prodíráme k volnému stolu. Posadíme se naproti sobě. „Může si ji vzít Blake, jestli ji nechceš ty.“ Když to však říká, dívá se na karty a odmítá mi pohlédnout do očí.

Jako by tohle všechno nebylo dost nepříjemné, vrací se sem dnes Johnnyho dcera Blake. Pořád si nejsem jistá, jak se mám kvůli tomu cítit. Když jsme byly ještě děti, vycházely jsme spolu dobře, jenže jsem ji neviděla od Vánoc před deseti lety, kdy jsme málem podpálily náš dům, zatímco jsme se pokoušely nastražit past na Santu. Což v tuhle chvíli není to pravé, čím začít hovor, zejména když po prázdninách nastoupíme do maturitního ročníku. Už zkrátka nejsme vykulené druhačky na základce. Jenže Blake tu nikoho jiného nezná.

Po dnešním večeru si ale asi bude myslet, že je to jedině dobře. Zejména pokud se tu strhne drama.

Jak znám ovšem lidi v téhle místnosti, tak spíš až se tu strhne drama.

Zaslechnu smích a automaticky stočím oči za tátu ke stolu vzadu v koutě, kde se známé dlouhé prsty noří do známého hnízda hnědých vlasů.

Matt.

Když mi pohled oplatí moře očí, žaludek se mi sevře. Jake, Ryan a Olivia, moji bývalí kamarádi, po mně přes místnost střílejí nepřátelskými pohledy. Podle jejich rozhněvaných výrazů byste usoudili, že mě prohlásili za vinnou z vraždy prvního stupně.

Ale tipuju, že po plesu všechny důkazy nasvědčují tomu, že je to… docela spravedlivý verdikt.

Matt se ovšem neohlédne. Zírá do stolu před sebou, tmavé obočí vraští soustředěním a pootočí se tělem tak, aby na mě neviděl.

Překvapuje mě, že jsou dneska tady. V létě jsme se obvykle po zavírací době poflakovali kolem místního koupaliště nebo hráli ping-pong v obrovském suterénu u Olivie.

Na druhou stranu jsem byla já tím důvodem, proč na bingo nechodili. Jejich letní večery beze mě teď asi vypadají takhle.

Odtrhnu od nich oči a táta ke mně přisune kartu s číslem 505.

„Nebudu hrát,“ prohlásím. Celá tahle věc se začíná vymykat kontrole. O tomhle však rozhodnout můžu.

„Tak co kdybys hrála za mě?“ navrhne a vyklepe pár červených žetonů z bílého pěnového kelímku. Dívám se, jak se přede mnou hromadí. „Jestli ta karta náhodou vyhraje, cenu shrábnu já.“

Bez pobavení na něj zírám. Absolutně nechápu, proč vůbec chce hrát.

Ale poslední dobou podobné věci dělává. Předstírá, že určité věci nemají žádný význam, přestože ho ve skutečnosti mají.

Mluvit o mojí mámě? Naprosto ne.

Zbavit se jejích věcí? Rozhodně ano.

Zajít na pravidelnou charitativní sbírku s bingem, kterou svědomitě navštěvovala, jako kdyby to nic neznamenalo? Absolutně ano.

„Nejlépe košík pro fanoušky fotbalu,“ dodá a významně na mě mrkne, když Donna Taylorová, Oliviina máma, předsedkyně SRPŠ a dřívější královna plesu (povídá se, že si hlasy při obou volbách doslova koupila), konečně vykluše na pódium.

Víte co? Fajn. Čím dřív se začne hrát, tím dřív odsud budu moct vypadnout.

„Tak dobrá! Všichni připraveni začít?“ zakřičí Donna do mikrofonu, než obecenstvo obdaří nacvičeným úsměvem.

„Jo, sakra!“ zařve o dva stoly dál Jim Donovan, čím způsobí vlnu smíchu šířící se kolem místnosti.

„Ještě pár takových slov jako od starouše Jima, a Donna vyšpulí ty vycpané rty,“ zašeptá mi táta a koutky tmavě hnědých očí se mu svraští, když se na mě uculí.

Zavrtím hlavou a potlačím první opravdový smích za celý večer.

Huckabee je podivně nejednotné městečko a Donna Taylorová a Jim Donovan jsou toho dokonalým příkladem. Žijí tu lidi jako Donna, ve velkých rodinných domech nebo v „nově zrekonstruovaných farmách“, jak jim rádi říkají, jejich manželé pracují od rána do večera v blízkém velkoměstě, zatímco ženy se starají o děti a pět dní v týdnu se scházejí s partou maminek na pilates. A potom tu žijí lidi jako Jim Donovan, kteří bydlí jen pár kilometrů jižněji na farmách, jež se dědí v rodině od dob, kdy si Betsy Rossová poprvé začala pohrávat s návrhy americké vlajky.

Můj táta je jen o něco menší vidlák než Jim Donovan. Narodil se a vyrostl v Huckabee a už čtyři generace před ním se jmenovaly „Joseph Clark“. Tohle město má tak zažrané v krvi, že by se pravděpodobně rozpadl na prach, kdyby překročil jeho hranice. Takže je asi dobře, že se Johnny stěhuje zpátky, jinak by ho táta nikdy neviděl.

„Postaráš se o Blačinu kartu?“ požádá mě táta a posune ke mně přes stůl další kartu.

„To jako fakt?“ Na někoho, kdo ani bingo nechtěl hrát, si zahraju opravdu hodně.

„Budou tady za pár minut,“ poví mi táta trochu rozptýleně, protože hledí do starého mobilu s prasklým displejem, kde má otevřenou zprávu od Johnnyho. „Právě našli místo k parkování.“

Už mu chci říct, že radši budu pozorovat starého Jima, jak už pátý rok po sobě vyhrává na okresním veletrhu soutěž v tahání traktorů, ale zastaví mě známé rachocení žlutých míčků v osudí. Vzhlédnu k pódiu a na delší chvíli mě moře čísel čekajících na vylosování přenese zpátky do minulosti.

Právě v téhle místnosti jsem se naučila počítat. Posouvala jsem červené žetony po číslech, zatímco jsem seděla mámě na klíně a odříkávala počet políček, která jsme potřebovaly k výhře. Co si jen pamatuju, chodily jsme sem s mámou každý měsíc a téměř pokaždé jsme vyhrály. Sedávaly jsme na trůnu z proutěných košíků a celofánu. Máma vždycky říkala, že všechny naše výhry jsou zásluhou karty číslo 505 a mého čtvrťáku pro štěstí.

Drby nebraly konce. Polovina místnosti byla přesvědčená, že podvádíme, zatímco ta druhá si myslela, že prostě máme ze všech obyvatel městečka Huckabee největší štěstí. Díky máminu šarmu si o ní totiž málokdo myslel něco špatného. Dokonce i když tomu všechno nasvědčovalo.

Nemohla jsem vejít do večerky, aniž by se mě někdo zeptal, na jaká má vsadit čísla. Dokonce jsem podle všeho pomohla vyhrát Paulu Wilsonovi deset tisíc dolarů na stíracím losu vydaném ke svátku Čtvrtého července, které o týden později utratil za vlasteneckou pyrotechnickou show, při níž přišel o prst.

Když mi bylo čtrnáct, umřela mi máma a všechno štěstí, co jsem měla, vyletělo do povětří, stejně jako Paulův prst.

Od té doby jsem se tomuhle místu vyhýbala jako čert kříži. Už nemám dál zájem pokoušet štěstí, ani když jde o něco tak prostého jako bingo.

Když ovšem pozoruju Donnu Taylorovou, jak prsty s jemně růžovými akrylovými nehty vytahuje žlutý míček, cítím stejné chvění, jako když mi ředitel Nelson podával tu punčem potřísněnou, v půlce přehnutou kartu.

Pocit, jak když osudí binga uvnitř mě je pouhou jednu otáčku daleko od vysypání všech míčků.

„První číslo dnešního večera,“ oznámí Donna do mikrofonu a odmlčí se, když skupinka dětí ze základky sedící o tři stoly dál začne bubnovat. Všimnu si, že Sue Pattersonová sedí v koutě hned vedle nich, odříkává růženec a kropí svěcenou vodou svoje čtyři karty.

„Bé dvanáct!“ zvolá dramaticky Donna, což u někoho vyvolá jásot a u ostatních zklamané bručení.

Popadnu žeton a vím dřív, než se podívám, že je to číslo na kartě 505. Ještě teď bych dokázala vyjmenovat každé číslo v každé řadě, protože tu kartu mám vyrytou do paměti jako adresu domů nebo oblíbenou písničku.

Nad hromádkou žetonů zaváhám a rychle shlédnu na Blačinu kartu. Tohle číslo je tam taky. Přesunu červené žetony na vylosované dvanáctky a ohlédnu se na Jima Donovana, který mě pozoruje, jako by tohle byla startovací čára pro sprint na sto metrů na olympijských hrách a já tu byla, abych vyhrála zlato. Oplatím mu pohled. Pobaví mě, že mě po celých třech letech považuje za soupeře, a moje dlouho zapomenutá soutěživost mě přinutí k úsměvu.

Dona vyvolá několik dalších čísel: I-29, G-48, B-9, O-75, I-23 a N-40. Karty se pomalu začínají zaplňovat žetony, lidi dychtivě pozorují jeden druhého, aby porovnávali, jak na tom jsou, a celofán na nacpaných košících s cenami v přední části místnosti se ve světle zářivek třpytí.

Přímo uprostřed zahlédnu košík s popcornem a dárkovou kartou na sto dolarů do starého kina v centru města, kam jsme s Mattem chodívali na rande. Z pomyšlení na Matta mi zrudnou tváře a musím odolat nutkání se na něj kolem táty zadívat. Pocit viny ovšem drží moje oči přilepené ke stolu přede mnou, kde opatrně ukládám červené žetony na svá místa, jeden po druhém.

„Jedině dobře, že jsem koupil ty karty navíc!“ poví mi táta, dlouze vydechne a zavrtí hlavou. „Jsem tu úplně pohořel.“

Zadívám se na jeho kartu a zjistím, že umístil jen jeden žeton. „Proboha,“ řeknu se smíchem. „Jak se to vůbec může stát?“

„Kruci. Podívej se na sebe, Clarku,“ ozve se hlas hned za mým pravým ramenem. „Pořád neumíš do pěti napočítat.“

Otcova tvář se rozzáří a Johnny Carter k němu natáhne přes stůl štíhlou opálenou ruku, aby si s ním pořádně potřásl. Takhle nadšeného jsem ho neviděla od chvíle, kdy Zach Ertz chytil přihrávku na touchdown během Super Bowlu tu zimu předtím, než máma umřela, a pojistil tak pro Orly vítězství.

Vzhlédnu a všimnu si, že Johnny vypadá skoro pořád stejně jako před deseti lety, kdy nás o Vánocích přijel navštívit, navíc má jen pár vrásek. Bílé triko na jeho vysoké štíhlé postavě volně plandá a na hlavě má hnízdo špinavě blond vlasů. Na krku mu bez vší ironie visí náhrdelník z mušliček puka a vážně se k němu hodí.

Ale to asi není žádný problém, když zmizíte šest měsíců před maturitou na Havaj, aby se z vás stala legenda surfování.

„Ahoj, Emi,“ promluví kdosi vedle mě a vklouzne na lavičku.

Otočím hlavu a spatřím Blake.

Očekávala jsem, že uvidím trochu vyšší verzi té hubené sedmileté holky, která nosila trička o číslo větší a zjevně nikdy neslyšela o hřebenu, to ovšem rozhodně není ta osoba, která se právě posadila vedle mě.

Dá se bezpečně říct, že Blake v loterii puberty vyhrála snad milionkrát.

Pokožku má nádherně lesklou a opálenou tak, jako nikdo v Huckabee na konci srpna, natož na začátku července. Vlasy má dlouhé, vlnité a tmavší než její táta, ale se stejnými jasnými blonďatými proužky vybledlými od slunečních paprsků.

Nejvíc mě však upoutají její oči. Skrývají se pod dlouhými řasami a mají teplou, skoro medově hnědou barvu. Před deseti lety se schovávaly za brýlemi většími než Texas. Teď jsou však jako na výstavě.

Nejsem jediná, kdo si jí všiml. K našemu stolu se teď dívají doslova všichni. Asi tolik k tomu, že jsem nechtěla přitahovat pozornost.

„Mám tvoji kartu,“ vyhrknu, jakmile si uvědomím, že jsem jí neodpověděla.

Blake sklopí oči na dvě karty přede mnou. Přesunu k ní tu její velmi opatrně, aby se nerozletěly žetony.

Může být snad ještě nad slunce jasnější, že jsem poslední tři týdny společenský vyděděnec?

„Děkuju,“ řekne Blake a usměje se na mě. Mezera mezi jejími zuby je to jediné, co má dívka sedící přede mnou společného s holčičkou, která mě přesvědčila, že zapálit prskavky v domě vyděsí Santu tak akorát, aby nám oběma přinesl poníky.

„Na dvou místech ti stačí doplnit už jen jeden žeton, abys vyhrála,“ dodám, jako by to snad neviděla sama.

Slyším Donnu, jak vyhlásí další číslo, je to však pouhý šum v mém levém uchu, protože prsty instinktivně svírám čtvrťák v kapse.

„Hej! Máš štěstí.“ Blake vykulí oči nadšením, zvedne červený žeton a opatrně ho umístí na moji kartu. „Předběhlas mě.“

Bingo.

2

Všichni v Huckabee vědí, že nemůžete jít v létě na charitativní sbírku s bingem, aniž byste potom zašli na zmrzlinu. Bylo by to jako jít do kina a nekoupit si popcorn. Nebo jít do bazénu a zapomenout si plavky.

Zmrzlinárna Samovy kopečky se nachází jen blok od huckabeeské základní školy. Celou cestu mezi těmi dvěma místy se táhne obrovský dav lidí, kteří odešli ze školní jídelny.

Naštěstí jsme u dveří jako jedni z prvních.

Štěrkové parkoviště přecházím rázným krokem. Táta a Johnny jdou pár kroků přede mnou, Blake kráčí hned za nimi a štěrk jí hlasitě vrže pod nohama. Každých pár vteřin musím popoběhnout, abych těm dlouhánům stačila.

„Neseš si do zmrzlinárny svůj vyhraný koš?“ zeptá se mě Blake, a přeruší tak můj souboj pohledů s pokyvující hlavou Carsona Wentze vklíněnou mezi vykasané tričko a čepici Orlů. Blake maličko zpomalí, až se mnou srovná krok. „Budeš dělat vítězné kolečko, nebo co?“

Při pomyšlení, jak se hrdě procházím kolem s tátovým košíkem pro fotbalové fanoušky, jako bych právě vyhrála Zlatý glóbus, si málem odfrknu. I když abych byla fér, někteří lidi v tomhle městě by to klidně udělali. Slyšela jsem, že někdo vystavoval svůj vysoce vytoužený košík se stále zabaleným vínem a sýrem na krbové římse asi deset let, jenom aby naštval tchána a tchyni. Ten sýr rozhodně zplesnivěl, ale o to vůbec nešlo.

Sevřu košík v ruce pevněji a celofán kolem něj hlasitě zapraská. „Kdybych ho šla dát do auta, čekali bychom na tu zmrzlinu tak dvě hodiny.“

Je to pravda. Armáda účastníků binga směřující právě teď k Samovým kopečkům by mohla způsobit, že Sama a jeho tři prodavače obsluhující u okýnka rozbolí karpály. Kdybych se vracela k tátovu autu, skončili bychom na konci řady a dostali se k okýnku až ve chvíli, kdy se obsluze rozpadnou ruce na milion kousků. S mámou jsme přišly na to, že pokud uváznete někde na konci dlouhé řady, kopeček je pak o dvacet pět procent menší a rozměklejší, když zmrzlinu konečně dostanete.

A po dnešním dni si jistě zasloužím pořádně velký kopeček.

„Takže sem chodíš asi docela často, co?“ zeptá se, když se přiblížíme ke konci řady.

Dokázali jsme jít dost rychle, že nás od domácí ledové sladké dobroty dělí asi jen deset lidí.

„Poslední dobou už moc ne,“ odtuším.

Naštěstí se mě nezeptá proč. Místo toho povytáhne obočí. „Počkej. Chceš mi říct, že se tohle místo opravdu jmenuje Samovy kočky?“

Na rozsvícené ceduli s červeným písmem přímo nad bílo-modrou budkou chybí ve slově „kopečky“ písmena „p“ a „e“. Zasměju se tomu, protože většina obyvatel města je na to tak zvyklá, že si toho už ani nevšimne. „Tak trochu? Tu ceduli neopravili už dobrých pět let, takže je to i neoficiální přezdívka tohohle místa.“

„Kterou si dáváš?“ zajímá se, když natahuje krk a mžourá přes řadu lidí na tabuli s nabídkou. Napadne mě proto, jestli pořád nosí ty brýle velké jak Texas, když si večer vytáhne kontaktní čočky.

„Čokoládovou s vanilkovou v kornoutu s duhovým posypem,“ odpovím automaticky a otočím se k výdejnímu okénku. „Ale už jsem ji neměla celé roky.“ Cítím, jak se mi v puse sbíhají sliny, navzdory bodnutí smutku, které se dostaví, jakmile si uvědomím, že naposledy jsem tu byla ještě s mámou.

„Člověče, pokud ty tvrdíš, žes neměla kornout zmrzliny od Sama celé roky,“ promluví Johnny a počítá na prstech. „Tak co mám říkat já? Clarku, je to dvacet let, co jsme sem spolu přišli naposledy. V létě před čtvrťákem. Vzpomínáš?“

Táta přikývne a zakření se. „Ty sis dal do kornoutu mátovou s kousky čokolády a já jsem ti ji vrazil do obličeje asi patnáct vteřin po zaplacení. Musel jsem se ti pomstít za to, žes mi stáhl kalhoty před celým týmem roztleskávaček.“

Oba se začnou smát a vrtět hlavou.

Vyměníme si s Blake rychlé pohledy. Obě protočíme panenky nad tím, že nás dneska čeká dlouhý večer plný nostalgie.

„Tvoje máma se na něj strašně naštvala,“ dodá Johnny a otočí se ke mně. Jasné světlo z pouliční lampy nad hlavou mi září přímo do obličeje. Přestane se smát a věnuje mi dlouhý, mírně nepříjemný pohled. Vím přesně, co přijde, dřív, než to řekne. „Kruci. Nedokážu přestat myslet na to, jak moc jsi Jules podobná.“

Různé podoby téhle věty jsem v životě slyšela víckrát, než bych spočítala.

„Vypadáš přesně jako tvoje máma.“

„Jsi prakticky Juliin klon!“

„Vy dvě byste mohly být dvojčata!“

Dřív se mi líbilo, když mi to lidi říkali. Teď bych se tomu ráda vyhnula, ale nemůžu, jak se zdá. Její obličej mě pronásleduje, kdykoli se podívám do zrcadla. Dlouhé rovné hnědé vlasy, hustá obočí a plné rty.

Nemám však její oči. Ty oči, po nichž se mi tak stýská, mi pohled neoplácejí, bez ohledu na to, jak moc si to přeju.

Místo jejích borůvkově modrých mám tátovy tmavě hnědé. Kdyby nebylo tohoto jediného rysu, nikdy byste netipovali, že jsem s ním příbuzná. Jeho výška kolem mě přímo profrčela.

„Že jo?“ přidá se táta a věnuje mi smutný úsměv.

Vzápětí si odkašle a utichne, jako to dělá vždycky, když dojde řeč na mámu. Pozoruju ho, jak ode mě odtrhne oči. „Už jsem ti říkal o té stavební zakázce, kterou dělám na baráku Lukea Wilkense? O té s proskleným stropem?“ promluví k Johnnymu a najednou jsme zpátky u nudného rozhovoru o stavebnictví, jehož si doma užiju víc než dost.

„Takže,“ pronesu a otočím se k Blake, zatímco pomalu postupujeme kupředu. „Jak se ti v Huckabee zatím líbí?“

„No, jsem tu teprve dva dny a ten první jsem skoro celý prospala, protože jsme letěli přes noc,“ odpoví a maličko zaváhá. „Ale abych byla upřímná? Připadá mi to tu skoro jako v jiném vesmíru.“

Nad tím velkorysým hodnocením si odfrknu. „V jiném vesmíru se spoustou dobytku.“

Přikývne a zadívá se do dálky. „S obrovskou spoustou krav.“

Ramena se mi napnou, protože kolem nás projde parta mých bývalých kamarádů. V ruce si nesou kornouty s vysokým kopcem zmrzliny, odměnu za to, že sem běželi. Jake a Ryan si všimnou Blake a oba zpomalí, mírně pootevřou ústa a zmrzlina jim pomalu kape po rukou. Zírají na ni, jako by byla dinosaurus, který se zčistajasna ocitl v jednadvacátém století. Olivia žárlivě plácne Ryana po rameni, ale taky si Blake bedlivě prohlíží.

Nová holka ve městě se totiž moc často neobjeví. A rozhodně ne taková kráska jako Blake. Mně se hlavně uleví, že pro ně představuje rozptýlení, a že se tak nesoustředí na to, aby mě kritizovali.

Jediný, kdo na ni nezírá, je Matt.

Pohlédne na vteřinu mým směrem. Oči mu vykukují zpod čokoládově hnědých vlasů, které mu kloužou do čela. Mámě vždycky připadaly rozkošné.

Já však teď v jeho výrazu vidím pouze bolest a zklamání.

Hledím za ním a cítím se hrozně. Což bych taky měla, protože jsem zlomila srdce tomu nejmilejšímu klukovi v celém Huckabee.

„Cos mu provedla?“ zeptá se mě Blake, když už jsou z doslechu. Doufala jsem, že si toho nevšimne, ovšem ten pohled byl jako facka.

„Ach, však víš.“ Dlouze vydechnu a snažím se udržet lehký tón. „Jako obvykle. Chodili jsme spolu a rozešli se. Potom jsme se zase dali dohromady a znovu se rozešli.“ Nelžu, nicméně ani to není celá pravda.

Blake hvízdne a překvapením povytáhne obočí. „Myslíš, že se k sobě zase vrátíte?“

„Ne. Myslím, že už se to víckrát nestane.“ Hlavou mi proběhnou tři roky rozchodů a usmiřování. Matt vždycky našel způsob, jak to mezi námi napravit. Jenomže teď se do toho přidal ten večer na školním plese a tím se všechno zastavilo. Už se mnou ani nepromluví. „Chci říct, vidělas přece ten jeho pohled. Je jasné jako facka, že mě bude nenávidět až do skonání světa.“

„Nenávidět? To jsem z toho nepochopila.“ Blake se zamyšleně kousne do rtu. „Podle mě na tebe ještě nezapomněl. Možná jenom čeká, až si s ním promluvíš.“

Naštěstí Samova nejstarší dcera Amber zavolá z prostředního okénka: „Další.“ A tak nemusím brát na vědomí tu maličkou naději, jež se mi po Blačiných slovech zachvěla v břiše.

Naději, že možná existuje způsob, jak to všechno napravit.

Během chvíle se přede mnou objeví kornouty s velkým kopcem zmrzliny, jaké lidi dostávají na začátku řady, a tak si přehodím v ruce košík, abych si ten svůj vzala a olízla zmrzlinu dřív, než začne tát.

V tom okamžiku se přenesu zpátky do letních večerů po bingu s mámou a do doby na základce, kdy jsem se tu stavovala po nepříjemném dni.

Musím připomenout svým nohám, aby šly dál.

Tři piknikové stoly už jsou obsazené, proto se vracíme ke škole. Řada čekajících lidí toužebně kouká na naše zmrzliny.

Blake na mě pohlédne, zašklebí se a promne si spánek. „Mám  pocit, že mi mrzne mozek.“

„Přilep si jazyk k patru v puse,“ poradím jí, protože slyším v duchu mámu, jak mi tahle slova říkala snad tisíckrát. Mívala jsem ve zvyku zhltnout kornout do minuty a následně se kroutila bolestí. Proto teď pomalu olizuju a nespěchám, abych se vrhla na kopečky s barevným sypáním. Nebo na cokoli jiného, když už jsem u toho. „Funguje to jako kouzlo.“

Za pár vteřin přikývne a tváří se ohromeně. Mrznutí mozku odezní a Blake se pustí do kornoutu, jako by se nic nestalo.

Zadívám se za ni na řadu lidí a všimnu si, že všichni na Blake upírají oči, když je míjíme. Ve městě, kde se málokdy něco změní, je jako nové, blyštivé a krásné zjevení. Jestli má ona pocit, že Huckabee pochází z jiného vesmíru, je vcelku očividné, že všichni mají stejný pocit z ní.

Ohlédnu se, jestli vnímá, jak na ni lidi zírají, Blake však jenom vesele olizuje zmrzlinu. Nedělá jí starosti nic jiného než mrznutí mozku. Nemůžu si pomoct, ale najednou jí trochu závidím.

Táta do mě šťouchne a já otočím hlavu a vzhlédnu k němu. „Připravená, že budeme zítra balit? Přinesl jsem z práce pár krabic.“

Ušklíbnu se, když si v duchu vybavím ceduli „na prodej“, která stojí před naším domem. Přijdu o domov, kde jsem vyrůstala celé dětství. Což je další důvod, proč stojí tohle léto za prd.

„Balit?“ Johnny se prudce zastaví.

„Neříkal jsem ti, že se stěhujeme?“ podiví se táta. Očividně se mu o tom v jejich pravidelných měsíčních telefonátech nezmínil.

„To si snad děláš legraci!“ vykřikne Johnny s vykulenýma očima. Vypadá skoro stejně šokovaně jako já, když mi to táta řekl. Z kornoutu mu upadne kus zmrzliny a přistane na chodníku pod ním. Naštěstí mu nepotřísnila tričko. Ach, ta výhoda, když nemáte prsa. „Sotva přijedu do města, ty balíš kufry?“

„Nestěhujeme se pryč z Huckabee,“ vysvětlí táta a ukáže přitom lžičkou na Johnnyho. „Jen do něčeho menšího.“ To „menšího“ znamená ve skutečnosti „levnějšího“, což ovšem Johnny pravděpodobně neví.

„Jako by snad on někdy opustil Huckabee,“ pošeptám Johnnymu, zatímco táta zdraví lidi v dlouhé frontě. Jako náš neoficiální starosta.

„Nechápu, co jsem si myslel,“ pronese Johnny se smíchem, než se otočí, aby se pozdravil s bývalým spolužákem.

Kdyby Huckabee bylo Titanic, táta by byl rozhodně kapitán, každému by pyšně salutoval, zatímco by se loď nořila do oceánu.

„Můžeme se zítra stavit a trochu vám s tím balením pomoct,“ nabídne Johnny, když dojdeme na parkoviště, kde už není nikdo, koho by zdravil. Jenom auta.

„Nemáte snad sami spoustu práce s vybalováním?“ podiví se táta.

„Naše krabice nedorazí dřív než za tři až pět pracovních dnů,“ odpoví Johnny a široce se zazubí. „Co kdybychom se domluvili, že my vám pomůžeme zítra a vy nám pak na oplátku pomůžete koncem týdne?“

„Rozhodně,“ odtuší táta, zmáčkne prázdný kelímek v pěsti a podá Johnnymu volnou ruku. Pevně si spolu potřesou, jako by šlo snad o vážnou přísahu, a ne o pouhé běžné plánování.

„Tak třeba ve tři? Nebo v půl čtvrté?“ zeptá se Johnny a kývne na Blake, zatímco pomalu míříme k nejvzdálenějšímu koutu parkoviště, kde se jim podařilo najít volné místo. „Tahle ještě pořád trochu trpí pásmovou nemocí.“

Všimnu si toho teď taky. Blake má slabé kruhy pod očima a některá slova říkala mírně ochraptělým hlasem.

„Ve tři to bude super,“ přikývne táta. „Emi pracuje v sobotu dopoledne v Ninině pekařství ve městě.“

„Ninině?“ zeptá se Johnny. „Myslíš Ninu Levinovou?“

„Teď se jmenuje Nina Bisetová,“ opraví ho táta a zakření se. „Ale jo, je to tahle Nina. Emily se kamarádí s její dcerou Kierou.“

„To ti předurčil osud, nebo ses tak rozhodla sama?“ zeptá se mě Johnny a mrkne na mě.

„Od obojího trochu,“ odpovím se smíchem. S Kierou vždycky žertujeme, že jsme se jako nejlepší kamarádky už narodily, stejně jako naše mámy.

Dolížu zbytek zmrzliny a její sladká chuť mi ulpí na jazyku, jak přecházíme parkoviště. Dojdeme k poslední řadě, kde se auta mačkají hned za křídlem páté třídy a přímo před fotbalovým hřištěm. Les za brankou působí ve světle měsíce temně a hrozivě.

Když jsem chodila na základku, vždycky poté, co sbírka s bingem skončila, se naše parta hecovala, kdo doběhne za fotbalovou bránu a dotkne se jednoho z velkých kmenů na kraji lesa. Trvalo dvacet minut žvanění a plazení se trávou s vytřeštěnýma očima, než někdo sebral odvahu a opravdu to udělal.

V devíti případech z desíti jsem to byla já, kdo proběhl tmou, aby plácl rukou do drsné kůry stromu, protože jsem v tu chvíli stále ještě ujížděla na vlně štěstí z výhry v bingu.

Je šílené, jak moc se od té doby změnilo. Jak hodně jsem se změnila já.

„Tak, tohle je naše,“ oznámí Johnny.

Dívám se na starý, zrezavělý, tmavě zelený džíp, ale překvapí mě, když vedle něj dvakrát zablikají světla černého porsche, jakmile Johnny odemkne dveře.

Střelím pohledem po tátovi a pokusím se skrýt překvapení. Poznám, že je stejně v šoku jako já.

Johnny si však našich vykulených očí nevšimne a obejme mě jednou paží, až celofán na košíku s výhrou hlasitě zapraská.

„Tak zítra, lidi!“ řekne, než si s tátou potřese rukou. Pak už otevře dveře porsche a naskočí dovnitř.

Musí to být rodina objímačů, protože jako další mě obejme Blake. Krátce mě stiskne a já z ní ucítím vůni čerstvého prádla, teplého písku a slaného oceánu dohromady.

Voní jako den na pláži.

„Tak zatím,“ rozloučí se a odejde. Očividně jsem se tak nechala pohltit tou vůní, že jsem se jí držela o vteřinu déle, než bylo nutné. Co se to se mnou děje?

Mávne na mého tátu. „Nashle, pane Clarku!“

Díváme se, jak odjíždějí, jak motor auta jemně vrní, zatímco hladce kloužou mezi uličkami až ven z parkoviště.

„Co že to vlastně Johnny dělá?“ zeptám se, když se světla jejich reflektorů pomalu ztrácejí v dálce.

„Technické věci,“ odpoví táta a pokrčí rameny.

„Technické věci?“ zopakuju cestou přes parkoviště k našemu autu. „Jako co? Google? Dokonce ani Mattův táta nejezdí něčím takovým.“

Ohlédne se na mě. Oba nás překvapí, že jsem zmínila Matta. Táta nezná podrobnosti a nezeptá se na ně, pokud mu to sama nepovím, ovšem musí vědět, že se mezi námi stalo něco vážného, protože k nám už Matt nechodí a já kromě návštěv Kiery nevycházím celé týdny z domu.

„Jo,“ vydechne táta, vezme mi košík a mírně do mě šťouchne. „A jen si pomysli, že ani jeden z nich nevyhrál košík v bingu!“

Usměju se na něj a šťouchnutí mu oplatím.

„Díky, mimochodem,“ řekne, když dojdeme k jeho červenému, mírně rezivému chevymu. Zvedne košík a přes nákladní plochu auta se na mě usměje.

„Nene!“ vykřiknu, otevřu dveře a panty při tom hlasitě zavrzají. „Tvoje karta, tvoje prachy, tvůj košík.“

„To teda nevím. Ta karta nevyhrává v jiných rukou než tvých a tvojí –“ Prudce se zarazí a nedopoví to. Udeří mě tak do hrudi nejen tím košíkem.

Oba mlčíme, ale já to nevyřčené slovo slyším zvonit v uších.

Táta byl schopný jít na bingo, být v té místnosti a předstírat, že to nic neznamená, ovšem nedokáže ani vyslovit její jméno.

„Zapni si pás,“ upozorním ho a zadívám se na jeho pás, když se rozjede. Nevím, kolikrát mu budu muset ještě říkat, že dobré polovině úmrtí při automobilových nehodách by se dalo předejít, kdyby byli lidi připoutaní.

Přikývne, rychle zastaví auto a zapne si bezpečnostní pás. Střelí po mně upřímně provinilým pohledem. „Promiň, Emi.“

Kývnu a předstírám, že o nic nejde, jenže o jednoho rodiče už jsem přišla a nerada bych ztratila i druhého.

Odjedeme a základní škola se za námi vytrácí, stejně jako tolikrát, když jsme odsud odjížděly v mámině stříbrné Toyotě Camry. Pozoruju lidi před Samovými kopečky, děti pobíhající kolem. Rodiče se s nimi dohadují, než pomalu přijmou porážku. V rohu si skupinka holek ze základky o něčem špitá. Snažím se si uprostřed toho představit samu sebe, kdyby se můj život vyvíjel jinak.

Odjížděly bychom s mámou odsud už teď? Nebo bychom tu ještě trčely a povídaly si o šaškárnách Jima Donovana, o nejnovějších klepech ve škole nebo třeba o tom, jak je divné, když ze sedmiletých dětí vyrostou takové krásky, že by z nich mohly být modelky na Instagramu? Jsem si jistá, že v takovém světě by všechno mezi mnou, Mattem a mými kamarády bylo v pořádku a že ta osoba, jejíž radu teď potřebuju víc než kdy dřív, by věděla, jak tuhle situaci napravit.

Ty představy však zmizí stejně jako škola ve zpětném zrcátku. Zůstává tu ta prázdnota, díra ve vesmíru a času, kde by měla být moje máma, jenže není.

Zavrtím se na sedadle, opřu si hlavu o okýnko a zavřu oči. Sáhnu do kapsy a sevřu v prstech čtvrťák pro štěstí.

Obvykle tyhle myšlenku zaženu, protože si nic takového nedokážu představit, ale poprvé za dlouhou dobu, s jednou rukou svírající známý tvar vyhraného košíku a s chutí oblíbené zmrzliny na jazyku, ji tady cítím.

Opravdu tu mámu cítím.

Nehtem palce najdu známou rýhu těsně nad hlavou George Washingtona a napadne mě, že dnešní večer na bingu nakonec nebyl tak špatný.