Obsah

KAPITOLA první

KAPITOLA druhá

KAPITOLA třetí

KAPITOLA čtvrtá

KAPITOLA pátá

KAPITOLA šestá

KAPITOLA sedmá

KAPITOLA osmá

KAPITOLA devátá

KAPITOLA desátá

KAPITOLA jedenáctá

KAPITOLA dvanáctá

KAPITOLA třináctá

KAPITOLA čtrnáctá

KAPITOLA Patnáctá

KAPITOLA šestnáctá

KAPITOLA sedmnáctá

KAPITOLA osmnáctá

KAPITOLA devatenáctá

KAPITOLA dvacátá

KAPITOLA dvacátá první

KAPITOLA dvacátá druhá

KAPITOLA dvacátá třetí

KAPITOLA dvacátá čtvrtá

KAPITOLA dvacátá pátá

KAPITOLA dvacátá šestá

KAPITOLA dvacátá sedmá

KAPITOLA dvacátá osmá

KAPITOLA dvacátá devátá

KAPITOLA třicátá

KAPITOLA třicátá první

KAPITOLA třicátá druhá

Poděkování

KOSTI V SRDCI

Collen Hooverová

Přeložila Jana Jašová

HEART BONES

Copyright © 2020 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2022

ISBN 978-80-242-8641-9

Kelly Garciová, tahle knížka je pro tebe

a tvého manžela, ať žijete šťastně až navěky.

KAPITOLA první

LÉTO 2015

Na stěně našeho obýváku visel obraz matky Terezy. Visel na místě, kde by normálně byla připevněná plazma, kdybychom si takovou televizi mohli dovolit. Nebo kdybychom měli domov se stěnami, které by ji udržely.

Stěny v přívěsu nejsou ze stejného materiálu jako stěny v normálním domě. Když do těch v přívěsu zkusíte jen zlehka škrábnout, drolí se vám pod nehtem jako křída.

Jednou jsem se zeptala mámy Janean, proč si matku Terezu do obýváku pověsila.

„Ta mrcha byla podvodnice,“ odpověděla.

To byla její slova, ne moje.

Řekla bych, že když se sami chováte ničemně, hledání špatnosti v těch ostatních je pro vás taktikou přežití. Soustředíte se na temnotu v nich s nadějí, že tím zamaskujete hloubku své vlastní. Takhle moje matka strávila celý život. Vždycky hledala v lidech to nejhorší. I ve vlastní dceři.

Dokonce i v matce Tereze.

Když jsem se vrátila ze směny v McDonald’s, Janean ležela na gauči ve stejné pozici, jako když jsem před osmi hodinami odcházela. Zírala na obraz matky Terezy, ale ne že by ho doopravdy viděla. Bylo to, jako by její oči přestaly fungovat.

Přestaly registrovat.

Že je Janean závislá, mi došlo asi v devíti letech, ale tehdy se její závislosti omezovaly na muže, alkohol a gamblerství.

Během let se ale proměnily, byly očividnější a taky ji mnohem víc poškozovaly. Před asi pěti lety, po svých čtrnáctých narozeninách, jsem ji poprvé přistihla, jak si píchá pervitin. Když tuhle drogu začne člověk užívat pravidelně, pravděpodobná délka života se mu drasticky zkrátí. Jednou jsem si to vygooglovala ve školní knihovně. Jak dlouho může žít člověk se závislostí na metamfetaminu?

Průměrně šest až sedm let, odpověděl mi internet.

Teď máma vůbec nereagovala, což u ní nebylo nic nového, ale tentokrát mi to připadalo jiné. Definitivní.

„Janean?“ pronesla jsem s klidem, který bych správně neměla cítit. Připadalo mi, že by můj hlas měl znít roztřeseně nebo přiškrceně. Trochu jsem se za ten nedostatek emocí styděla.

Kabelka mi vyklouzla a spadla k nohám, když jsem zírala přes obývák na mámin obličej. Venku pršelo a já za sebou ještě nestačila zavřít dveře, takže pršelo i na mě. Jenže zavírat dveře a chránit se před deštěm bylo to poslední, na co jsem teď myslela, když jsem civěla na Janean, jak civí na matku Terezu.

Máma měla jednu ruku přehozenou přes břicho a druhá jí visela z gauče, prsty se zlehka dotýkaly ošlapaného koberce. V obličeji byla trochu oteklá a díky tomu vypadala mladší. Ne mladší než ve skutečnosti – devětatřicet let –, ale taky ne tak stará, jak vypadala obvykle kvůli fetování. Její tváře nebyly tak propadlé a ty vrásky, které se jí v posledních letech udělaly kolem úst, teď byly vyhlazené jako botoxem.

„Janean?“

Nic.

Pusu měla trochu pootevřenou, takže z ní vykukovaly ulámané a zkažené zuby. Jako by byla zrovna v půlce věty, když z ní unikl život.

Tenhle okamžik jsem si už nějakou dobu představovala. Když někoho dostatečně nenávidíte, někdy si nemůžete pomoct. Občas v noci ležíte v posteli s otevřenýma očima a představujete si, jaký by byl život bez něj.

Ale představovala jsem si, že to proběhne jinak. Mnohem dramatičtěji.

Chvíli jsem na Janean zírala a čekala, jestli není jenom v transu. Popošla jsem k ní a v tu chvíli jsem uviděla její paži. Pod ohybem lokte jí z kůže visela injekční stříkačka.

Sotva jsem ji zahlédla, realita toho okamžiku mě oblila jako slizký povlak, až se mi z toho zvedl žaludek. Otočila jsem se na patě a vyběhla z přívěsu. Cítila jsem, že budu zvracet, a tak jsem se naklonila přes prohnilé zábradlí. Dávala jsem si pozor, abych na něj nenalehla až moc, jinak by se pod mou vahou prohnulo.

Když jsem začala zvracet, ulevilo se mi, protože už jsem si začínala dělat starosti, že na ten zlomový životní okamžik nijak nereaguju. Sice jsem nebyla tak hysterická, jak by správná dcera v tuhle chvíli měla být, ale zvracení je aspoň něco, ne?

Otřela jsem si pusu rukávem uniformy z McDonald’s a sedla jsem si na schody, i když se na mě z nelítostné noční oblohy pořád valil déšť.

Vlasy a šaty jsem už měla promočené. I obličej jsem měla mokrý, ale ta tekutina pod mýma očima byla jen dešťová voda.

Bez příměsi slz.

Mokré oči, vyschlé srdce.

Spustila jsem víčka a přitiskla si dlaně k obličeji. Snažila jsem se přijít na to, jestli jsem teď tak odtažitá kvůli své výchově, nebo jsem se tak narušená už narodila.

Nevím, jaká výchova je vlastně horší. Jestli být chráněný a milovaný až tak, že si ani neuvědomíte, jak krutý může být svět – ne dřív, než už je pozdě se s tím vyrovnat. Anebo jestli je horší mít domov jako já. Mít tu nejpříšernější verzi rodiny, ve které se učíte jen tím, že se vám pořád děje něco špatného a musíte se s tím vyrovnávat.

Než jsem byla dost velká, abych si mohla sama vydělat peníze na jídlo, často jsem v noci byla vzhůru proto, že mě do bříška chytaly křeče z hladu. Janean mi jednou řekla, že to kručení mého žaludku vydává hladová kočka, která je ve mně a která to bude dělat vždycky, když jí nedám dost jídla. Pokaždé, když jsem pak dostala hlad, jsem si představovala kočku v žaludku, která chce jíst. Bála jsem se, že když nedostane žádné jídlo, vyžere mi vnitřnosti. A tak jsem někdy jedla věci, jež nebyly k jídlu, jen abych tu kočku ošálila.

Jednou mě máma nechala tak dlouho samotnou, že jsem jedla slupky od banánů a skořápky od vajíček. Zkusila jsem dokonce sníst trochu vycpávky z polštáře z gauče, jenže ta byla moc tuhá a nešla rozkousat. Většinu dětství jsem strávila v hrůze, že mi vnitřnosti sežere hladová kočka.

Nevím, jestli byla máma pryč jenom den, nebo i víc. Když jste dítě a zůstanete sami, čas se neuvěřitelně vleče.

Vzpomínám si, jak se máma připotácela domů, svalila se na gauč a zůstala tam ležet celé hodiny. Já se schoulila na druhém kraji gauče a spala jsem vedle ní. Bála jsem se nechat mámu samotnou.

Jenže ráno po těch návratech z alkoholických tahů jsem se vždycky vzbudila vůní snídaně, kterou máma vařila v kuchyni. Nebyla to pokaždé tradiční snídaně. Někdy jsme měly hrášek, někdy vajíčka a někdy kuřecí nudlovou polévku z konzervy.

Když mi bylo asi šest let, začala jsem si všímat toho, co máma dělá se sporákem, aby něco uvařil. Věděla jsem, že to budu potřebovat, až máma zase zmizí.

Zajímalo by mě, kolik šestiletých dětí se naučí zacházet se sporákem, protože věří, že kdyby to neudělaly, sežrala by je jejich vnitřní hladová kočka.

Je to asi otázka štěstí. Většina dětí má rodiče, kteří jim chybí, když umřou. My ostatní máme takové, kteří se stanou lepšími rodiči až po smrti.

Umřít bylo to nejlepší, co pro mě moje máma kdy udělala.

Buzz chtěl, abych si sedla do jeho policejního auta, abych nebyla na dešti a nepřekážela jim uvnitř, odkud potřebovali vynést tělo. Otupěle jsem je sledovala, jak odnášejí na nosítkách mámu zakrytou bílým prostěradlem. Naložili ji dozadu do koronerovy dodávky. Sanitku jí nevolali, nemělo to smysl. Tohle tady nebylo nic neobvyklého. Každý člověk pod padesát, co v tomhle městě umře, umře na nějakou závislost.

Nakonec je jedno, na jakou – smrtící jsou všechny.

Přitiskla jsem tvář na sklo okna a snažila se podívat na oblohu. Dneska večer tam nebyly žádné hvězdy. Neviděla jsem dokonce ani měsíc. Tu a tam rozčísl tmu blesk a odhalil hory černých mračen.

To sedlo.

Buzz otevřel zadní dveře a naklonil se do auta. Déšť zeslábl v mrholení a jeho obličej vypadal, jako by se silně potil.

„Nemám tě někam hodit?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nepotřebuješ někomu zavolat? Můžeš z mýho mobilu.“

Zase jsem zavrtěla hlavou. „Budu v pohodě. Můžu teď jít dovnitř?“

Ne že by se mi doopravdy chtělo vrátit se do přívěsu, kde moje máma vydechla naposledy. Jen jsem neviděla žádnou jinou lákavější možnost.

Policejní náčelník ucouvl a roztáhl deštník, i když už přestávalo pršet a já už byla stejně mokrá. Když jsem se vydala do domu, šel krok za mnou a držel mi deštník nad hlavou.

Buzze jsem moc dobře neznala. Znala jsem ale jeho syna Dakotu. I v těch významech toho slova, ve kterých bych ho mnohem radši neznala.

Zajímalo by mě, jestli Buzz věděl, co za syna vychoval. On sám vypadal jako slušný chlap. Nikdy se po mně ani po mámě nijak nevozil. Vždycky se mě ptal, jak se mám, a měla jsem pocit, jako by pokaždé napůl očekával, že začnu škemrat, aby mě odsud vzal pryč. Což jsem nikdy neudělala. Lidi jako já umějí dokonale předstírat, že jsou v pohodě. A tak jsem se vždycky usmívala a odpovídala mu, že se mám výborně. A on si jen povzdychl, že jsem mu zase nedala záminku zavolat na odbor péče o dítě.

Když jsem se vrátila do obýváku, nemohla jsem si pomoct – musela jsem zírat na gauč. Vypadal teď jinak. Jako by na něm někdo umřel.

„Zvládneš to tady v noci?“ ozval se za mnou Buzz.

Otočila jsem se k němu. Stál ve dveřích s deštníkem nad hlavou. Díval se na mě a snažil se tvářit soucitně, ale v hlavě už se mu určitě převalovaly představy té hory papírů, kterou teď bude muset vyplnit.

„Jsem v pohodě.“

„Zejtra můžeš zajít do pohřební služby objednat obřad. Prej kdykoli po desátý.“

Přikývla jsem, ale Buzz pořád neodcházel. Stál tam a nejistě přenášel váhu z nohy na nohu. Zavřel deštník přede dveřmi, jako by se bál, aby mu otevřený nepřinesl uvnitř smůlu, a vstoupil dovnitř. „Víš,“ začal a zamračil se tak, že mu na obličeji naskočily vrásky i u očí, „jestli se tam neukážeš, zpopelní ji bez obřadu. Takže sice nebude žádná smuteční slavnost, ale ušetří ti to peníze.“ Zatvářil se zahanbeně, jako by se styděl, že mi to nabízí. Zalétl pohledem k matce Tereze a uhnul očima, jako by ho právě pokárala.

„Díky.“ I kdybych objednala obřad, stejně jsem pochybovala, že by se na něj někdo dostavil.

Což je smutné, ale je to tak. Moje matka byla osamělá. Ne samotářka, měla svou partu, se kterou skoro dvacet let vymetala bary, jenže to nebyli její přátelé. Jen jiní osamělí lidé, kteří se scházeli, aby nebyli pořád sami.

I tahle parta se kvůli následkům fetování zmenšovala, a rozhodně v ní nebyl nikdo, kdo by přišel na pohřeb. Na spoustu z nich byl nejspíš vydaný zatykač, a tak se vyhýbali organizovaným událostem pro případ, že by se tam objevila policie a chtěla to zatýkání zrealizovat.

„Nechceš zavolat tátovi?“

Zírala jsem na něj. Věděla jsem, že to budu muset udělat, ale chtěla jsem to odsunout tak daleko, jak jen to půjde.

„Beyo,“ ozval se důrazně Buzz. Vyslovil to be-jo.

„Správně se to vyslovuje ba-jo.“ Nevěděla jsem, proč ho najednou opravuju. Říkal to špatně, co mě znal.

„Ba-jo,“ opravil se. „Já vím, že mi do toho nic není, ale… měla bys vypadnout z města. Víš, co se stává lidem jako –“ Zarazil se, jako by se lekl, že by mě to mohlo urazit.

„Lidem jako já?“ dořekla jsem za něj.

Zatvářil se, jako by se styděl, i když já věděla, že to myslel v širším smyslu slova. Lidem s matkou, jako jsem měla já. Chudým lidem, co nemají kam jít. Lidem, co makají ve fast foodu, až z toho uvnitř otupí, a kuchař jim pak podstrčí něco, po čem jim bude připadat, že nejsou na šichtě, ale v baru. A než se tihle lidi vzpamatují, najednou bez toho matroše nepřežijí ani den, honí se za další dávkou a záleží jim na ní víc než na jejich jediném dítěti a nakonec si to začnou píchat rovnou do žíly a pak umřou s pohledem upřeným na papírovou matku Terezu, i když ve skutečnosti chtěli jen utéct před vším tím hnusem.

Buzz se rozpačitě rozhlédl po přívěsu. Chtěla jsem, aby už odešel. Litovala jsem ho víc, než jsem litovala samu sebe, i když to já zrovna našla svou mámu mrtvou na gauči.

„Já tvýho tátu neznám, ale vím, že platí za tenhle přívěs nájem, co ses narodila. Takže si myslím, že u něj bys to měla lepší, než kdybys zůstala tady. Jestli odsud můžeš vypadnout, využij toho. To, jak tady žiješ – ty si to nezasloužíš.“

Tohle bylo možná to nejmilejší, co mi kdy kdo řekl. A ze všech lidí to byl zrovna Dakotův táta.

Náčelník na mě ještě chvíli zíral, jako by chtěl něco dodat. Nebo možná čekal, až mu odpovím. Každopádně už nepadlo ani slovo, až mi nakonec jen kývl na pozdrav a odešel. Konečně.

Když za sebou zabouchl dveře, otočila jsem se a zadívala se na gauč. Zírala jsem na něj tak dlouho, až jsem měla pocit, že se mi z toho točí hlava. Zvláštní, jak se váš život může úplně změnit mezi tím, když vstanete z postele, a chvílí, kdy si do ní zase lehnete.

Sice mě štvalo to připustit, ale Buzz měl pravdu. Cítila jsem, že tady nemůžu zůstat. Což jsem ani neměla v plánu, jen jsem si myslela, že na přípravu k odchodu budu mít celé léto.

Dřela jsem jako kůň, abych z tohohle města mohla vypadnout. Abych mohla sedět v autobuse do Pensylvánie, sotva se v kalendáři přetočí stránka na srpen.

Získala jsem volejbalové stipendium na Pensylvánskou státní univerzitu, takže jsem se těšila, že v srpnu ukážu tomuhle životu záda. Ne proto, že by pro mě něco udělala moje máma nebo že by do mě vrazil prachy můj táta. Proto, že jsem se o to postarala já sama.

Potřebovala jsem to vítězství.

Potřebovala jsem být sama tím důvodem, proč se stanu tím, čím se stanu.

Odmítala jsem dovolit Janean, aby si mohla přiznat nějaké zásluhy na čemkoli dobrém, co mě snad v budoucnu čeká. Nikdy jsem jí neřekla o tom volejbalovém stipendiu, které jsem získala. Ani nikomu jinému. Donutila jsem našeho trenéra, aby mi přísahal, že o tom bude mlčet. Zakázala jsem, aby o tom psali v místních novinách nebo ve školní ročence.

Tátovi jsem to taky neřekla. Neměla jsem ani ponětí, jestli vůbec ví, že hraju volejbal. O moje sportovní potřeby se vždycky starali trenéři, na sportovní pomůcky a oblečení mi pokaždé sehnali peníze od sponzorů. Byla jsem tak dobrá, že nechtěli připustit, aby mi moje finanční situace bránila hrát v týmu.

Kvůli volejbalu jsem svoje rodiče nemusela požádat ani o jednu jedinou věc.

Vlastně mi připadalo divné říkat těm dvěma rodiče. Dali mi život, ovšem to bylo taky všechno, co jsem od nich kdy dostala.

Narodila jsem se jako následek jediné společné noci. Táta bydlel ve státě Washington a Janean potkal v Kentucky, když tam byl na služební cestě. Než se vůbec dozvěděl, že s ním otěhotněla, byly mi už tři měsíce. Že je otcem, zjistil tak, že mu přišly papíry s žádostí o alimenty.

Do mých čtyř let za mnou jednou za rok jezdil na návštěvu. Potom už to zařídil tak, abych vždycky přiletěla já za ním do Washingtonu.

Nevěděl, jak žiju v Kentucky. Nevěděl, že máma je feťačka. Nevěděl o mně nic víc než to, co jsem mu sama řekla, a toho vážně moc nebylo.

Odjakživa si všechny stránky svého života nechávám pro sebe. Tajnosti jsou moje jediná životní pojistka.

Neřekla jsem tátovi o tom stipendiu ze stejného důvodu, proč jsem to zatajila mámě. Nechtěla jsem, aby se mohl chlubit dcerou, která něčeho dosáhla. Nezasloužil si být hrdý na dítě, jemuž věnoval jen zlomek pozornosti. Asi si myslel, že pravidelné měsíční šeky a občasné telefonáty do mé práce můžou vynahradit to, že mě skoro nezná.

Je to táta na čtrnáct dní v roce.

Nejspíš si to sám před sebou zdůvodňoval tím, že bydlíme tak daleko od sebe. Od svých čtyř let jsem s ním trávila dva týdny každé prázdniny, ale za poslední tři roky už jsem ho neviděla vůbec.

Když mi bylo šestnáct a dostala jsem se do reprezentačního školního týmu, volejbal se stal ještě důležitější součástí mé každodenní rutiny, a tak jsem za tátou přestala létat. Už tři roky jsem si vymýšlela nejrůznější výmluvy, proč ho o prázdninách nemůžu navštívit.

Táta předstíral, že je z toho zklamaný.

Já předstírala, že mě to mrzí, ale že mám moc povinností.

Pardon, Briane, ale svědomité placení měsíčních šeků znamená, že jsi zodpovědný. Otce to z tebe neudělá.

Ozvalo se náhlé zabušení na dveře, které mě tak polekalo, až jsem vyjekla. Prudce jsem se otočila a uviděla za oknem domácího. Normálně bych Garymu Shelbymu neotevřela, jenže teď jsem nebyla v situaci, kdy bych ho mohla ignorovat. Věděl, že nespím – musela jsem použít jeho telefon, abych zavolala policii. A taky jsem potřebovala vymyslet, co s tím gaučem. Už ho tady rozhodně nechci.

Když jsem otevřela dveře, Gary mi podal obálku a vecpal se dovnitř, aby se ukryl před deštěm.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Příkaz k soudnímu vystěhování.“

Kdyby to byl někdo jiný než Shelby, asi by mě to překvapilo.

„Máma ještě ani nevychladla, doslova. To nemůžete počkat aspoň tejden?“

„Už tři měsíce mi nezaplatila nájem a nezletilým nepronajímám. Buď si sežeň někoho nad jednadvacet, kdo podepíše nájemní smlouvu, nebo se budeš muset odstěhovat.“

„Nájem hradil můj táta, tak jak to, že tři měsíce nemáte zaplaceno?“

„Tvoje máma tvrdila, že už jí před pár měsícema přestal posílat alimenty. A Renaldovi hledají něco většího, tak mě napadlo, že bych jim nabíd todle –“

„Vy jste ale hajzl, Shelby.“

Gary pokrčil rameny. „Už jsem tvý mámě poslal dvě upomínky. A ty určitě máš kam jít. Nemůžeš tady zůstat sama, kolik ti je? Šestnáct?“

„Před pár dny mi bylo devatenáct.“

„To je fuk, abych ti dal smlouvu, muselo by ti bejt jednadvacet. To je podmínka. To a pravidelný placení nájmu.“

Byla jsem si jistá, že mě nemůže jen tak vyhodit na ulici, že by muselo proběhnout nějaké soudní řízení. Jenže bylo zbytečné se s ním hádat, když jsem tady stejně nechtěla zůstat.

„Kolik mám času?“

„Tejden.“

Cože?! Na účtu jsem měla dvacet sedm dolarů a absolutně nikoho, ke komu bych mohla jít.

„Nemůžete mě tady nechat aspoň dva měsíce? V srpnu jdu na kolej.“

„Možná bych moh, kdybyste mi nedlužily už za tři měsíce. Ale tři měsíce a další dva, to už je skoro půl roku, a tak dlouho zadarmo v mým přívěsu nikdo bydlet nebude.“

„Jste hajzl,“ zamumlala jsem nevěřícně.

„Jo, to už jsi mi říkala.“

V duchu jsem probrala všechny svoje kamarádky, u kterých bych snad mohla na dva měsíce zůstat. Jenže Natalie už byla na koleji, odjela tam hned po konci školního roku, protože se zapsala na letní kurzy. A ostatní holky buď už dávno vypadly ze vzdělávacího procesu a měly nakročeno k životu, jaký vedla moje máma, anebo byly z rodin tak chudých, že by si to nemohly dovolit.

Snad ještě Becca, ale její nevlastní otec je slizoun. To už bych snad radši bydlela s Garym než s tímhle chlapem.

Takže zbývá jen jediná možnost.

„Potřebuju si od vás zavolat.“

„Už je pozdě,“ odsekl. „Zavoláš si zejtra.“

Odstrčila jsem ho ze dveří a sešla po schodech. „Vy jste taky nepočkal do zejtřka, abyste ze mě udělal bezdomovkyni, ne?“

Vykročila jsem do deště k jeho přívěsu. Gary byl jediný na tomhle parkovišti karavanů, který měl ještě pevnou linku. A protože jsme tady byli většinou tak chudí, že jsme neměli na mobily, jeho telefon sloužil jako veřejná telefonní linka. Aspoň pro ty lidi, co mu nedlužili nájem a nemuseli se mu vyhýbat.

Byl to už skoro rok, kdy jsem si naposledy telefonovala s tátou, ale jeho číslo jsem si pamatovala. Měl stejné mobilní číslo už osm let. Asi tak jednou za měsíc mi volal do práce, ale většinou jsem se nechávala zapírat. O čem se máte bavit s člověkem, kterého sotva znáte? Takže jsem s ním radši nemluvila vůbec, než abych ze sebe musela sypat lži typu: „Máma je v pohodě. Škola je v pohodě. Práce je v pohodě. Můj život je v pohodě.“

Teď jsem spolykala svou udusanou zatvrdlou hrdost a vytočila jeho číslo. Čekala jsem, že hovor skočí do hlasové schránky, ale táta to zvedl po druhém zazvonění.

„Brian Grim, prosím.“ Hlas měl ochraptělý. Vzbudila jsem ho.

Odkašlala jsem si. „Ehm, ahoj, tati. To jsem já.“

„Beyo?“ Když zjistil, kdo mu volá, najednou to znělo probuzeně. A ustaraně. „Stalo se něco? Jsi v pořádku?“

Měla jsem na jazyku Janean umřela, jenže jsem to ze sebe nedokázala vypravit. Táta mou mámu sotva znal. Bylo to už tak dávno, kdy byl naposledy v Kentucky, kdy ji naposledy viděl… Tehdy byla ještě docela hezká, ještě nevypadala jako vrávorající otupělá kostra.

„Jo, jsem v pořádku.“

Připadalo mi tak divné říkat mu do telefonu, že je mrtvá. Rozhodla jsem se, že mu to povím osobně.

„Proč voláš tak pozdě? Děje se něco?“

„Měla jsem večerní směnu. Pro mě je těžký dostat se k telefonu, víš.“

„Vím, proto jsem ti taky poslal mobil.“

Poslal mi mobil? Ani jsem se na to nezačala vyptávat, protože mi bylo celkem jasné, co se s ním stalo. Máma ho prodala za ten matroš, co ho měla ještě teď plné žíly.

„Jo, no… hele, já vím, že jsem se dlouho neozvala, ale napadlo mě, jestli bych za tebou nemohla přijet na návštěvu, než nastoupím na kolej.“

„Samozřejmě,“ odpověděl bez váhání. „Řekni mi, kdy chceš přijet, a já ti koupím letenku.“

Ohlédla jsem se na Garyho. Stál jen pár kroků za mnou a zíral mi na prsa, takže jsem se od něj zase odvrátila. „Myslela jsem třeba hned zejtra...“

Na druhém konci zavládlo ticho. Pak jsem slyšela štrachání, asi jak se táta snažil vymotat z pokrývky a vstát. „Hned? A určitě jsi v pořádku, Beyo?“

Zaklonila jsem hlavu a zavřela oči, než jsem ze sebe vypravila další lež. „Jo. Janean právě… Prostě… potřebuju vypadnout. A taky se mi po tobě stejská.“

Nestýskalo se mi. Sotva jsem ho znala. Ale byla jsem ochotná vyslovit cokoli, co mi pomůže odsud rychle zmizet.

Z druhého konce spojení jsem uslyšela ťukání a došlo mi, že si táta sedl k počítači. Začal mumlat časy a názvy aerolinek. „Mohl bych ti objednat letenku do Houstonu s United, ale musela bys být na letišti za pět hodin. A jak dlouho tady budeš chtít zůstat?“

„Do Houstonu? Proč tam?“

„Bydlím teď v Texasu. Už rok a půl.“

Tohle by si asi dcera o otci měla pamatovat, ne? Aspoň že má pořád stejné číslo mobilu. „Aha, jo, já zapomněla.“ Promnula jsem si zezadu krk. „Můžeš mi zatím koupit jen jednosměrnou letenku? Nevím, jak dlouho se zdržím. Možná pár tejdnů.“

„Fajn, tak já ti ji koupím. Až budeš na letišti, ukaž svůj průkaz u přepážky United a oni ti vytisknou palubní vstupenku. Až přiletíš, budu tě čekat u výdeje zavazadel.“

„Díky.“ Zavěsila jsem dřív, než táta stačil říct něco dalšího. Když jsem se otočila, Gary mi ukázal palcem na dveře.

„Můžu tě na letiště odvízt,“ utrousil. „Ale zadarmo to nebude.“ Ušklíbl se tak, až se mi z toho zvedl žaludek. Když Gary Shelby nabízí ženě laskavost, nikdy za to nechce peníze.

A jestli se mám někomu odvděčit za to, že mě odveze na letiště, tak ať je to radši Dakota.

Na Dakotu jsem zvyklá. Sice jím opovrhuju, ale je spolehlivý.

Zvedla jsem znova telefon a vytočila Dakotovo číslo. Táta sice říkal, že mám být na letišti za pět hodin, ale třeba si Dakota před spaním vypíná telefon a později už bych se mu nedovolala. Musela jsem to zkusit hned, dokud mám šanci.

Ulevilo se mi, když to zvedl. Znělo to už ale dost ospale. „Jo?“

„Ahoj. Něco od tebe potřebuju.“

Chvíli bylo ticho, než Dakota odpověděl: „To si děláš kozy, Beyo? Je skoro půlnoc.“

Nezeptal se, co potřebuju nebo jestli jsem v pořádku. Okamžitě se začal chovat naštvaně. Měla jsem to mezi námi – ať už to bylo, co chtělo – ukončit hned, jak to začalo.

Odkašlala jsem si. „Potřebuju odvoz na letiště.“

Slyšela jsem, jak si Dakota povzdychl, jako by mi dával najevo, že ho pořád jen otravuju. Což nebyla pravda. Možná jsem pro něj byla jen transakce – ale transakce, které se nemohl nabažit.

Slyšela jsem, jak si sedá na posteli. „Nemám teď žádný prachy.“

„Nevolám kvůli – nevolám ti kvůli tomu. Jen potřebuju hodit na letiště. Prosím.“

Dakota zasténal a pak zavrčel: „Dej mi půl hodiny.“ Zavěsil a já taky.

Prošla jsem kolem Shelbyho a dala si záležet, abych jeho dveřmi se zástěnou proti hmyzu pořádně práskla.

Během let jsem se naučila chlapům nevěřit. Většina z těch, se kterými jsem přicházela do styku, byla jako Gary Shelby. Buzz je fajn, ale nemůžu mu odpárat, že vychoval Dakotu. A Dakota je jen mladší a atraktivnější verze Shelbyho.

Občas jsem zaslechla, jak lidi vykládají o „dobrých chlapech“, ale podle mě je to jen mýtus. O Dakotovi jsem si to nejdřív myslela taky. Někteří muži vypadají zvenčí jako dobří chlapi, ale pod všemi těmi vrstvami pokožky a tkání jim v žilách proudí hnus.

Když jsem se vrátila domů, zašla jsem do svého pokoje a rozhlédla se, jestli je tam něco, co bych si chtěla vzít s sebou. Neměla jsem toho moc, co by stálo za balení. Posbírala jsem nějaké náhradní oblečení, hřeben, kartáček na zuby. Oblečení jsem dala do igelitek a teprve pak ho nacpala do batohu, aby nenamoklo, kdybych někde zůstala trčet v dešti.

Než jsem zamířila k předním dveřím, abych tam počkala na Dakotu, strhla jsem ze zdi plakát s matkou Terezou. Pokusila jsem se ho nacpat do batohu, ale nechtěl se tam vejít. A tak jsem ho srolovaný dala do další igelitky a s tímhle nákladem opustila svůj domov.

KAPITOLA druhá

Měla jsem za sebou jednu mrtvou matku, jedno přesedání v Orlandu a pár hodin zpoždění kvůli špatnému počasí, ale konečně jsem byla tady.

V Texasu.

Sotva jsem vystoupila z letadla na můstek k terminálu, cítila jsem, jak mi horko pozdního odpoledne taví a škvaří kůži, jako by byla z másla.

Šla jsem otupěle a bez velkých očekávání podle cedulí k pásům výdeje zavazadel, abych se setkala s otcem, jehož geny jsem v sobě z půlky měla. Pořád jsem si na tu představu nedokázala nějak zvyknout.

Ne že bych na něj měla nějaké špatné vzpomínky. Ve skutečnosti byly ty dva týdny prázdnin s ním moje jediné dobré vzpomínky na dětství.

Ten negativní postoj k němu u mě vyvolávaly vzpomínky, které jsem neměla. Čím jsem byla starší, tím víc jsem chápala, jak málo úsilí táta vyvinul, aby byl součástí mého života. Někdy jsem si představovala, jak jiná bych mohla být, kdybych trávila víc času s ním než s Janean.

Byla by ze mě stejně skeptická a nedůvěřivá osoba, kdybych zažila víc dobrých než zlých časů?

Možná byla. A možná ne. Někdy si myslím, že povahu člověka formují spíš rány než laskavost.

Laskavost se vám nikdy nedostane pod kůži tak, jako když vám něco ublíží. Ubližování poskvrní vaši duši tak, že z ní tu špínu nikdy nedostanete. Zůstane tam navždycky. A já měla pocit, že lidi vidí moje rány hned, jak se na mě podívají.

Možná by všechno bylo jiné, kdyby laskavost v mé minulosti přesně vyvažovala trápení, jenže tak to bohužel nebylo. Dokázala bych spočítat na prstech chvíle, kdy byl ke mně někdo laskavý. Zato na okamžiky, kdy mi někdo ubližoval, by mi nestačily ani prsty všech lidí tady na letišti.

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem začala být vůči ubližování imunní. Než jsem si kolem sebe vystavěla zeď, která chrání mě i mé srdce před lidmi jako moje matka. Před muži jako Dakota.

Teď už jsem byla z oceli. Jen si na mě něco zkus, světe. Ocel neprorazíš.

Když jsem zahnula za roh a za bezpečnostním sklem, které oddělovalo vnější část letiště od té zabezpečené, jsem uviděla tátu, zarazila jsem se. Zadívala jsem se na jeho nohy.

Obě nohy.

Když jsem před dvěma týdny měla slavnostní zakončení střední školy, nečekala jsem, že tam táta dorazí. Ale maličko, nepatrně jsem doufala, že by třeba mohl. Jenže týden před slavností mi nechal v práci vzkaz, že je mu to líto, ale zlomil si nohu a nemůže do Kentucky přiletět.

Teď to vypadalo, že má obě nohy v pořádku.

A já byla zase vděčná za to, že jsem z oceli, protože jinak by mi tahle lež mohla ublížit.

Otec stál za výdejem zavazadel bez sádry a bez berlí. Když přešel sem a tam, nekulhal. Ne že bych se vyznala v medicíně, ale zlomená noha se podle mě za pár týdnů nezahojí. A kdyby se přece jen zahojila, určitě po tom poranění zůstanou nějaká fyzická omezení.

Už teď jsem litovala, že jsem sem přiletěla, a to se na mě táta ještě ani nepodíval.

V posledních čtyřiadvaceti hodinách se všechno dělo tak rychle, že jsem s tím nestačila držet krok. Máma byla mrtvá, já věděla, že do Kentucky už v životě nevkročím, a teď budu muset strávit několik týdnů s člověkem, s nímž jsem od svého narození byla pohromadě celkem nějakých dvě stě dní.

Ale já to zvládnu.

Vždycky všechno zvládnu.

Prošla jsem dveřmi do haly právě ve chvíli, kdy můj otec zvedl hlavu. Přestal pochodovat sem tam, ale ruce nechal dál vražené v kapsách džínů. Vypadal nervózně, což se mi líbilo. Chtěla jsem, aby se styděl za to, jak málo se o mě vždycky staral.

Chtěla jsem nad ním mít tohle léto navrch. Neuměla jsem si představit, jak bych mohla žít s člověkem, který by si myslel, že mi dokáže vynahradit všechna ta léta nepřítomnosti tím, že teď o mě bude přehnaně pečovat. Vlastně bych dala přednost tomu, abychom jen žili vedle sebe v jeho bytě a nemluvili na sebe až do chvíle, než budu moct v srpnu vyrazit na kolej.

Vykročili jsme k sobě. Táta udělal první krok, takže jsem si dala záležet na tom, abych já udělala ten poslední. Neobjali jsme se, protože jsem nesla svůj batoh, kabelku a igelitku s plakátem matky Terezy. A taky, já si na objímání moc nepotrpím. Všechny ty doteky a mačkání a líbání není zrovna můj šálek čaje.

Rozpačitě jsme na sebe pokývli. Bylo jasné, že nejsme víc než cizinci, kteří mají náhodou stejné depresivní příjmení a trochu stejné DNA.

„Páni,“ hlesl táta, zatímco si mě prohlížel. „Už jsi dospělá! A krásná. A tak vysoká a… a…“

Vynutila jsem ze sebe úsměv. „A ty vypadáš starší.“

Tátovy černé vlasy teď byly prokvetlé šedinami a obličej měl plnější. Vždycky mi připadal hezký, ale to si o svých otcích asi myslí všechny holčičky. Jako dospělá jsem ovšem musela uznat, že můj otec je doopravdy přitažlivý.

Což nic neznamená. Chlap může vypadat dobře, i když je to jinak totální ubožák.

Ale připadalo mi, že působí nějak jinak než před lety, a nemělo to nic společného se stárnutím. Nevěděla jsem, čím to je. Ani jestli se mi to zamlouvá.

Táta ukázal na pás se zavazadly. „Kolik máš kufrů?“

„Tři.“

Ta lež mi vyklouzla z pusy sama. Někdy jsem až žasla nad tím, jak rychle si dokážu vymýšlet. Další mechanismus přežití, který jsem se naučila v domácnosti s Janean. „Tři velký červený kufry. Myslela jsem, že bych tady mohla zůstat pár tejdnů, tak jsem si přivezla všechno.“

Ozvalo se zabzučení a pás se dal do pohybu. Táta přešel k místu, kde z tunelu začaly vypadávat kufry. Já si navlékla na rameno popruh batohu – toho, ve kterém byly všechny věci, co jsem si přivezla.

Nikdy jsem ani neměla kufr, natož tři a červené. Ale jestli si táta bude myslet, že mi aerolinky kufry ztratily, třeba bude ochotný mi nahradit můj neexistující majetek.

Vím, že předstírat neexistující zavazadla je podvod. Jenže on taky nemá zlomenou nohu, takže jsme si kvit.

Lež za lež.

Několik minut jsme v hlubokých rozpacích čekali na kufry, o kterých jsem věděla, že nikdy nepřijedou.

Pak jsem prohlásila, že si potřebuju odskočit, a strávila jsem asi deset minut v umývárně. Před letem jsem se převlékla z pracovní uniformy do letních šatů, které jsem si zmuchlané vytáhla z batohu. Po dni, který jsem strávila sezením v čekárnách a na stísněných sedadlech letadel, teď vypadaly ještě pomačkanější.

Zadívala jsem se do zrcadla na svůj odraz. Tátovi jsem moc podobná nebyla. Měla jsem máminy matné hnědé vlasy a tátovy zelené oči. Taky rty jsem měla jeho – moje matka je měla tenké a téměř neviditelné. Takže mi kromě jména předal aspoň ještě něco.

I když některé moje kousky připomínaly mé rodiče, nikdy jsem neměla pocit, že některému z nich patřím. Jako bych už v dětství adoptovala sama sebe a od té doby se spoléhala jen na sebe. Návštěvy u táty byly vždycky jen… návštěvy. Nebylo to, jako bych jela domů. A ani jako bych odjížděla z domova.

Domov pro mě bylo nějaké mytické místo, které jsem zatím jen marně hledala.

Než jsem se dostala ven, všichni mí spolucestující už byli pryč a táta vyplňoval u přepážky formulář na moje ztracená zavazadla.

„V počítači u téhle letenky nejsou vedená žádná odbavená zavazadla,“ ozvala se žena za přepážkou. „Nemáte od nich doklad? Někdy ho při odbavení nalepí zezadu na palubní lístek.“

Táta se na mě podíval. Nevinně jsem pokrčila rameny. „Dorazila jsem na poslední chvíli, a tak mi je odbavila mamka, když mi vystavovali palubní vstupenku.“

Poodešla jsem od přepážky a předstírala, že si čtu pokyny vyvěšené na stěně. Úřednice slíbila tátovi, že se mu ozvou na mobil, až se o zavazadlech něco dozvědí.

Táta přešel ke mně a ukázal na dveře haly. „Auto mám tamhle.“

Letiště zůstalo už asi patnáct kilometrů za námi a podle tátovy GPS navigace byl jeho domov asi sto kilometrů před námi. V autě byly cítit cigarety a voda po holení.

„Až si odpočineš, Sara s tebou zajede na nákupy, aby sis pořídila, co budeš potřebovat.“

„Kdo je Sara?“

Táta se na mě podíval, jako by si nebyl jistý, jestli žertuju.

„Alanina dcera přece.“

„Alanina?“

Táta se zase soustředil na silnici, ale viděla jsem, jak mu svaly v čelisti trochu ztuhly. „Alana. Moje žena. Posílal jsem ti přece pozvánku na svatbu, vloni v létě? Říkalas, že se nemůžeš utrhnout z práce.“

Jo tak. Tahle Alana. Nevěděla jsem o ní nic víc, než bylo vytištěné na pozvánce.

„Neuvědomila jsem si, že má dceru.“

„No… je pravda, že jsme spolu v poslední době moc nemluvili.“ Vyslovil to tak, jako by mi to chtěl vyčítat.

Doufala jsem, že jsem si jeho tón jen špatně vyložila, protože vážně nechápu, co by zrovna on mohl vyčítat mně. On je rodič. Já jsem jen výsledek jeho špatných rozhodnutí a nedostatečné antikoncepce.

„Asi máme co dohánět,“ dodal.

Nemáš ani ponětí, co všechno.

„Má Sara sourozence?“ zeptala jsem se. Doufala jsem, že ne. Představa, že budu trávit léto s víc lidmi než jen s tátou, pro mě byla dost šok. Další šoky už jsem nepotřebovala.

„Je jedináček. O něco starší než ty, skončila první ročník vysoké a teď je doma na prázdninách. Bude se ti líbit.“

No jasně. Tu pohádku o Popelce znám.

Natáhl se k ovládání klimatizace. „Není tady moc horko? Nebo moc zima?“

„Ne, je to v pohodě.“

Kéž by pustil nějakou hudbu. Nebylo mi příjemné sedět s ním takhle v tichu a jen si povídat.

„Jak se má tvoje matka?“

Při té otázce jsem ztuhla. „Máma…“ Zarazila jsem se. Nevěděla jsem, jak to vyslovit. Připadalo mi, že jsem to odkládala tak dlouho a že by mu teď připadalo divné nebo podezřelé, že jsem mu to neřekla včera do telefonu. Nebo když jsme se setkali na letišti. A pak tu byla ta lež, co jsem řekla té úřednici na reklamacích zavazadel – že mi kufry odbavovala mamka…

„Máma je na tom líp, než byla v poslední době.“ Natáhla jsem se po páčce sedadla, abych ho sklopila, místo ní jsem však nahmátla tlačítka. Zkusila jsem je mačkat, až se opěradlo konečně začalo sklápět. „Vzbudíš mě, až dorazíme?“ Viděla jsem, jak táta přikývl, a bylo mi to trochu líto. Nevěděla jsem ale, jak dlouho pojedeme, a toužila jsem jen zavřít oči a vyhnout se všem těm otázkám, o nichž jsem věděla, že na ně nedokážu odpovědět.

KAPITOLA třetí

Hlava mi sebou prudce trhla. Otevřela jsem oči a celé moje tělo sebou škublo, jak se náhle probudilo.

„To je trajekt,“ ozval se táta. „Promiň, na rampě to vždycky drncá.“

Podívala jsem se na něj, trochu zmatená tím, kde a s kým jsem. Ale pak se mi všechno vybavilo.

Máma včera umřela.

Táta o tom pořád nemá ani ponětí.

Mám nevlastní sestru a nevlastní matku.

Podívala jsem se z okna, výhled na obě strany mi však blokovaly řady aut. „Proč jsme na trajektu?“

„Podle GPS je na dálnici 87 dvouhodinová zácpa. Asi nějaká havárka. Napadlo mě, že pro tentokrát bude rychlejší vzít to na poloostrov Bolivar trajektem.“

„Vzít to kam?“

„Na Bolivar. Alana tam má letní sídlo. Bude se ti tam líbit.“

„Letní sídlo?“ Povytáhla jsem obočí. „Ty sis vzal někoho, kdo má letní sídlo?“

Táta se tiše zasmál, ale já to nemyslela jako vtip.

Když jsem u něj byla naposledy, měl laciný dvoupokojový byt ve Spokane ve státě Washington, kde jsem musela spát na gauči. A teď má ženu, která má víc než jeden dům?

Chvíli jsem na něj zírala a došlo mi, proč vypadá jinak. Nemohl za to věk. Mohly za to peníze.

Táta nebyl nikdy bohatý. Ani vzdáleně ne. Vydělával dost, aby si mohl dovolit platit na svoje dítě a bydlet v dvoupokojovém bytě, ale byl to ten typ chlapa, který šetří tím, že si sám stříhá vlasy a vymývá plastové krabičky, aby šly znovu použít.

Když jsem se na něj teď zadívala, bylo zřejmé, že za ty drobné změny v jeho vizáži můžou peníze. Účes ze salonu. Značkové oblečení. Auto, které má místo páček tlačítka.

Zadívala jsem se na volant a teprve teď si uvědomila, že je na něm lesklá stříbrná kočkovitá šelma ve skoku.

Můj táta řídí jaguar.

Cítila jsem, jak se mi rysy v obličeji stahují, a raději jsem se otočila k oknu, než ze mě to znechucení začne sálat tak, aby si toho všiml. „Ty seš teď boháč?“

Zase se zasmál. Štvalo mě to, to jeho potlačované uchechtávání. Připadalo mi to jako ten nejopovržlivější druh smíchu. „Před pár lety mě povýšili, ale na letní sídlo by to nestačilo. Alaně zůstalo po rozvodu slušné jmění, a navíc je zubařka, takže si sama dost vydělává.“

Zubařka.

To snad nemůže být horší.

Vyrostla jsem v přívěsu s feťáckou matkou, a teď mám strávit prázdniny v letním domě s nevlastní matkou, která je doktorka. Což znamená, že její dcera bude nejspíš rozmazlený bohatý spratek, s nímž nebudu mít nic společného.

Měla jsem zůstat v Kentucky.

Lidi obecně nemusím, ale ze všeho nejvíc nemusím lidi, co mají peníze.

Potřebovala jsem ven z auta. Potřebovala jsem chvíli na vzpamatování.

Zvedla jsem se na sedadle, abych viděla z okna, jestli ostatní lidi sedí v autech, nebo vystoupili. Nikdy předtím jsem nebyla u moře, nikdy jsem nejela na trajektu. Táta žil většinu mého života ve Spokane, což není nikde na pobřeží, a Kentucky a Washington byly dva jediné státy, kam jsem se zatím dostala.

„Můžu vystoupit?“

„Jasně,“ potvrdil táta. „Nahoře je vyhlídková paluba. Máme čtvrt hodiny.“

„A ty půjdeš ven?“

Zavrtěl hlavou a natáhl se po telefonu. „Musím vyřídit pár hovorů.“

Vystoupila jsem a ohlédla se na zadní část trajektu. Byly tam rodinky, které házely drobečky rackům, co nad námi kroužili. I vepředu bylo plno lidí a nahoře na vyhlídkové palubě taky. A tak jsem se prostě jen vydala pryč, abych se tátovi ztratila z dohledu, a ocitla se na straně lodi, kde nikdo nebyl. Jen jsem se musela proplétat mezi auty, abych se dostala ke kraji.

Když jsem stála u zábradlí, chytila jsem se ho a naklonila se. A poprvé v životě se zadívala na oceán.

Kdyby čistota nějak voněla, tak takhle.

Byla jsem přesvědčená, že jsem snad nikdy nedýchala čistší vzduch než teď. Zavřela jsem oči a vdechla ho do sebe co nejvíc. V té slané vůni mísící se se zatuchlostí kentuckého vzduchu v mých plicích bylo něco smířlivého.

Čerstvý vítr mi zvedal vlasy a vháněl mi je do obličeje, takže jsem je chytila do ruky, zakroutila a upevnila gumičkou, kterou jsem nosila pořád na zápěstí.

Zadívala jsem se k západu. Slunce už skoro zapadalo a na obloze divoce vířila růžová, oranžová a červená. Soumrak už jsem pozorovala mockrát, ale ještě nikdy ne tak, aby ode mě slunce odděloval jen oceán a nepatrný proužek souše. Vypadalo to, že se houpe nad zemí jako ohnivá koule.

Bylo to první stmívání, které jsem cítila tak hluboko v hrudi. Až se mi nad tou čirou nádherou tlačily do očí slzy.

Co to o mně vypovídá? Pro mámu jsem zatím neuronila ani jedinou slzu, ovšem jsem ochotná je prolévat nad tímhle běžným přírodním úkazem?

Nemohla jsem si pomoct, prostě mě to nějak dojalo. Nebe vířilo tolika barvami, jako by země pomocí oblaků psala báseň, jako by se snažila vyjádřit své uznání těm z nás, jimž na ní záleží.

Znova jsem se zhluboka nadechla. Chtěla jsem si navždycky zapamatovat ten pocit, tu vůni, křik racků, který se rozléhal všude kolem. Bála jsem se, že čím delší dobu to budu prožívat, tím rychleji moje okouzlení vyvane. Tohle mi vždycky vrtalo hlavou – jestli si lidi, co bydlí u pláže, užívají svůj výhled víc než my, co bydlíme v polorozpadlém přívěsu a vidíme jen parkoviště.

Rozhlédla jsem se kolem sebe a napadlo mě, jestli je pro ostatní cestující na trajektu tohle všední věc. Pár jich západ slunce pozorovalo taky, ale hodně jich zůstalo sedět v autech.

Jestli budu trávit léto na tomhle místě, začne to být všední věc i pro mě?

Někdo na zádi vykřikl, že jsou tu delfíni. A já bych delfína sice ráda viděla, ale dávala jsem přednost tomu, zůstat na jiném konci lodi než dav. Protože v tu chvíli se všichni z přídě vrhli na záď za tím výkřikem, jako hejno můr za světlem lucerny.

Využila jsem toho a zamířila na příď. Ta se teď vylidnila a byla dál od stojících aut než pravobok.

Všimla jsem si, že na zemi před mýma nohama leží kus bochníku, ze kterého děti předtím ulamovaly kousky pro racky. Asi ho tam upustily, jak se hnaly za delfíny.

Při pohledu na pečivo mi v břiše zakručelo. Připomnělo mi to, že jsem v posledních čtyřiadvaceti hodinách skoro nejedla. Kromě sáčku slaných preclíků v letadle byl mým posledním jídlem oběd včera v práci, a i k němu jsem měla jen malou porci hranolků.

Rozhlédla jsem se, jestli mě nikdo nevidí, a sehnula se pro chleba. Vydloubla jsem z něj prsty čistý vnitřek a zbytek zase zahodila na zem.

Pak jsem se opřela o zábradlí, trhala si malé kousky chlebové střídky a strkala si je do pusy.

Vždycky jsem jedla chleba takhle pomalu.

Lidi mají pomýlenou představu, že když se chudáci jako já dostanou k jídlu, zhltnou všechno naráz. Já si jídlo vždycky šetřila, protože jsem nikdy nevěděla, kdy dostanu další. Když jsem jako dítě měla patku chleba, dokázala jsem si ji šetřit tak, aby mi vydržela celý den.

Jestli tátova nová žena vaří, pak si tohle léto budu muset zvyknout na něco, co jsem nikdy nezažila: rodinné večeře.

To bude hodně divné.

A je hodně smutné, že mi připadá divné mít pravidelný přísun jídla.

Strčila jsem si do pusy další kus chleba a ohlédla se za sebe. Na boční stěně horní paluby stálo velkým bílým písmem ROBERT H. DEDMAN.

Robert Mrtvola? Tak se jmenuje tenhle trajekt? To neznělo zrovna povzbudivě.

Lidi se začali pomalu trousit zpátky na horní palubu. Delfíni už asi odplavali.

Upoutal mě jeden kluk, který držel foťák, jako by mu na něm ani nezáleželo. Ani neměl řemínek omotaný kolem zápěstí. Prostě s ním zacházel, jako by měl doma dalších deset, kdyby mu tenhle náhodou spadl do moře.

A mířil s ním na mě. Nebo mi to tak aspoň připadalo.

Otočila jsem se za sebe, ale nic tam nebylo. Jenže proč by fotil zrovna mě?

Když jsem se otočila zase k němu, zíral na mě. Byl sice na trajektu o patro výš, ale stejně ve mně okamžitě naskočily všechny obranné mechanismy. Tak jako vždycky, když mi někdo připadal atraktivní.

Trochu mi připomínal ty kluky u nás v Kentucky, když se po prázdninách strávených prací na farmách rodičů vrátili v září do školy. Opálení, s vlasy s blond pramínky, které jim v nich vyšisovalo sluníčko.

Zajímalo by mě, jakou barvu mají jeho oči.

Ne, vůbec mě to nezajímá! Je mi to jedno. Přitažlivost vede k důvěrnosti a důvěrnost k lásce, a s ničím z toho jsem se nechtěla zaplést. Naučila jsem vypínat svůj zájem stejně rychle, jako se ve mně sepnul. Cvak a najednou mě odpuzoval stejně silně, jako mě před chvilkou přitahoval.

Zdola jsem nedokázala rozeznat, jak se tváří. V lidech stejně starých jako já se moc nevyznám, protože jsem popravdě řečeno nikdy neměla moc kamarádů. A už vůbec nedokážu uhodnout emoce bohatých lidí v mém věku.

Zadívala jsem se na svoje oblečení. Na svoje pomačkané letní šaty. Na žabky, které mi jako zázrakem vydržely celé dva roky. A poslední kousek chleba v ruce.

Jak dlouho mě už fotí?

Fotil mě u toho, když jsem kradla ten zahozený bochník? Fotil mě, jak ho jím?

Chce to dát někam na sítě? Chce z toho udělat virál ve stylu takových těch bezcitných příspěvků jako Lidi, co nakupujou ve Walmartu?

Před věcmi jako důvěra a láska a přitažlivost a zklamání jsem se naučila chránit, ale pokud šlo o stud, na tom budu muset ještě zapracovat. Teď mě od hlavy k patám polilo horko.

Nervózně jsem se rozhlédla kolem sebe a poprvé zaregistrovala tu směsici cestujících, jaká se na trajektu sešla. Byli tu turisti v džípech, v žabkách a se slunečními brýlemi. Pak obchodníci v oblecích, kteří ani nevystoupili z aut.

A pak já. Holka, která si nikdy nemohla dovolit auto ani dovolenou.

Nepatřila jsem sem, na tuhle loď, která veze nóbl auta plná nóbl lidí. Lidí, co drží foťák, jako by to byl kus koláče.

Otočila jsem se na toho kluka. Pořád na mě zíral. Nejspíš se divil, co tady dělám v těch svých sepraných šatech. Zřejmě se snažil hledáčkem rozeznat moje roztřepené konečky vlasů, špinavé nehty a má ohavná tajemství.

Když jsem se podívala před sebe, uviděla jsem vchod do uzavřené části trajektu. Vrhla jsem se k němu a zmizela uvnitř. Hned vpravo byly toalety, takže jsem na ně vletěla a zavřela za sebou.

Zadívala jsem se na sebe do zrcadla. Obličej jsem měla zarudlý a ani jsem netušila, jestli je to z rozpaků, nebo za to může to úporné texaské vedro.

Stáhla jsem si gumičku z vlasů a pokusila se pročesat zacuchané prameny prsty.

Nemohla jsem uvěřit, že vypadám takhle, když se mám poprvé setkat s tátovou novou rodinou. Ty dvě budou nejspíš patřit k ženským, co si nechávají vlasy stříhat v salonech, manikúru dělat v nehtových studiích a fyzické nedostatky jim napravují plastičtí chirurgové. Nejspíš používají jen vybraná slova a voní drahými parfémy.

Já jsem sprostá a zpocená a smrdím jako plíseň a omastek z fritézy v McDonald’s.

Zbytek chleba jsem zahodila do koše.

Znova jsem se podívala do zrcadla, ale pořád jsem v něm viděla jen tu hodně žalostnou verzi sebe samé. Třeba mě ta mámina včerejší smrt zasáhla víc, než jsem si chtěla připustit. Možná proto jsem tak zbrkle zavolala tátovi a hned se s ním domluvila, že přijedu. Abych tam nemusela zůstat.

Jenže jsem nechtěla být ani tady.

Zrovna teď pro mě bylo těžké jenom být.

Tečka.

Zase jsem si stáhla vlasy do gumičky, povzdychla si a otevřela dveře. Byly to těžké dveře z tvrdé oceli a zapadly za mnou s hlasitým bouchnutím. Neušla jsem od nich ani dva kroky, když jsem se zarazila. Od stěny úzké chodby se odlepila nějaká postava a přehradila mi cestu.

A já zjistila, že se dívám do neproniknutelných očí toho kluka s foťákem. Koukal se na mě, jako by věděl, kde jsem celou dobu byla, a jako by tu na mě úmyslně čekal.

Když jsem teď stála blízko něj, došlo mi, že jsem se v odhadu jeho věku asi spletla. Nejspíš byl o nějaký ten rok starší než já. Anebo vypadal dospělejší kvůli těm penězům, co z něj byly cítit. Jako by se mu jejich aroma uvolňovalo z pórů spolu s vůní sebevědomí.

Vůbec jsem ho neznala, ale už teď jsem ho nesnášela.

Vadil mi, stejně jako mi vadili všichni. Všichni ti kluci, co si myslí, že je v pořádku fotit chudou holku ve chvíli, kdy dělá něco trapného a kdy se cítí zranitelná. A ještě držet foťák jako neopatrný trouba.

Pokusila jsem se ho obejít, abych se dostala k východu, ale ukročil do strany a dál mi bránil v cestě.

Jeho oči (světle modré a bohužel, jak musím přiznat, úchvatné) zkoumaly můj obličej. Vadilo mi, že stojí tak blízko. Otočil se, jako by si chtěl ověřit, jestli jsme sami, a pak mi diskrétně něco vsunul do dlaně. Podívala jsem se tam a uviděla složenou dvacetidolarovku.

Zahleděla jsem se na peníze a pak na něj, než mi došlo, co mi nabízí. Jsme u toalet. Ví, že jsem tak chudá, abych jedla chleba ze země.

Takže předpokládá, že jsem i dost zoufalá na to, abych ho vtáhla na toaletu a tam si zasloužila tu dvacku, co mi právě podal.

Co je to se mnou, že si tohle o mně kluci myslí? Co to nevědomky vysílám za signály?

Tak mě to rozzuřilo, že jsem zmuchlala peníze a hodila je po něm. Mířila jsem mu do obličeje, ale měl postřeh a uhnul přede mnou.

Pak jsem mu vyškubla z ruky foťák. Otáčela jsem ho v rukou, až jsem našla otvor na paměťovou kartu. Vytáhla jsem ji a hodila mu foťák zpátky. Nestačil ho chytit, takže přístroj spadl na podlahu a něco se z něj ulomilo. Dopadlo to k mým nohám.

„Co to do prdele děláš?“ vyhrknul a sehnul se, aby to posbíral.

Otočila jsem se a chtěla utéct, jenže jsem zjistila, že mi z druhé strany blokuje cestu někdo jiný. Jako by nestačilo, že mě tady zaskočil jeden kretén, co si myslel, že ho za dvacku vykouřím – teď už tu byli dva. Nově příchozí nebyl tak vysoký jako ten první, ale voněl stejně. Penězi. Golfem. Může golf vonět? Měl by. Měli by tu vůni lahvovat a prodávat kreténům jako tihle dva.

Druhý kluk měl černou košili s vyšitým nápisem Hispanic, ale His a Panic byly vyšité různým typem písma. Musela jsem uznat, že to je vážně chytré, ale pak jsem se od něj pokusila ucouvnout.

„Promiň, Marcosi,“ ozval se ten, co se snažil posbírat ze země kusy foťáku.

„Co se stalo?“ nechápal Marcos.

Na okamžik jsem zadoufala, že třeba viděl, co mezi námi proběhlo, a přichází mě zachránit, jenže vypadal, že ho víc zajímá foťák než já. Teď už mě trochu mrzelo, že jsem s tím přístrojem tak mrskla, když mi došlo, že nepatřil tomu modrookému.

Přitiskla jsem se zády ke stěně a pokusila se protáhnout pryč.

Kluk z podřepu ukázal palcem mým směrem. „Náhodou jsem do ní vrazil a vypadlo mi to z ruky.“

Marcos se podíval na mě a pak na Modrookého kreténa. Jako by v tom pohledu něco proběhlo. Něco nevyřčeného. Jako by se domlouvali tajným jazykem, kterému nerozumím.

HisPanic se protáhl kolem nás a otevřel dveře toalety. „Hele, sejdeme se v autě, jo? Za chvíli jsme u břehu.“

Zase jsem osaměla s tím kreténem a jeho rozbitým foťákem a chtěla jsem jen jedno: vrátit se rychle za tátou a nasednout k němu do auta. Kluk se narovnal a soustředil se na rozbitý přístroj, ale prohodil ke mně: „Nechtěl jsem ti ublížit nebo tě k něčemu nutit. Všiml jsem si, jak jsi sebrala ten chleba, a napadlo mě, že asi potřebuješ pomoc.“

Zaklonila jsem hlavu, abych mu viděla do očí, a zkoumala jsem jeho výraz, abych poznala, jestli lže. Nevěděla jsem, co by bylo horší – kdyby si myslel, že ho vykouřím za dvacku, nebo kdyby mě jenom litoval.

Chtěla jsem mu odseknout něco pohotového, anebo se na to vykašlat a zmizet, ale když jsme se na sebe zadívali, zůstala jsem jako přimrazená. Něco z toho kluka se mě přichytilo, jako by jeho aura měla drápky.

V těch hloubavých očích měl tíhu, kterou v nich dokázali rozeznat jenom lidi jako já, pro něž je to něco důvěrně známého. Co za trápení může mít bohatý kluk jako on? Proč jsem přesvědčená, že se mu stalo něco zlého?

Protože jsem to poznala. Narušení lidé poznají jiné narušené snadno. Je to jako klub, v němž nechcete být členem.

„Můžeš mi vrátit tu paměťovou kartu?“ zeptal se a natáhl ke mně ruku.

Ani náhodou jsem mu nehodlala vrátit všechny ty fotky, jež udělal bez mého svolení. Sehnula jsem se, zvedla z podlahy zmačkanou bankovku a vtiskla mu ji do ruky. „Tady máš dvacku. Kup si novou.“

Pak jsem se otočila a vyběhla dveřmi ven. Kartičku jsem svírala v ruce celou dobu, než jsem se dostala k tátovu autu.

Vlezla jsem si na sedadlo spolujezdce a tiše za sebou zavřela, protože táta telefonoval. Vypadalo to na pracovní hovor. Natáhla jsem se pro batoh na zadním sedadle a zastrčila kartu do jeho kapsy. Když jsem se zase narovnala, mezi auty se objevili ti dva kluci.

Jeden byl Marcos a někomu telefonoval. Jeho kamarád měl hlavu skloněnou k foťáku a snažil se dát ho dohromady. Zamířili naším směrem a já sklouzla na sedadle níž, aby mě neviděli.

Nastoupili do BMW na tátově straně o dvě řady aut dál.

Táta dotelefonoval a nastartoval, protože trajekt právě dorazil do přístavu. Na obloze už zůstala viset jen půlka slunce. Tu spodní spolykalo moře a země a já si tak trochu přála, aby moře udělalo totéž se mnou.

„Sara se tak těší, až tě pozná,“ ozval se táta a popojel s autem. „Kromě jejího přítele tady na poloostrově moc mladých lidí není, vlastně ani moc stálých obyvatel. Většinu domů tady majitelé pronajímají přes Airbnb, Vrbo a tak. Lidi se každých pár dní střídají, takže je ráda, že bude mít kamarádku ve svém věku.“

Auta pomalu ve frontě opouštěla trajekt. Nevím proč, ale střelila jsem pohledem k BMW, když projíždělo kolem nás. Ten fotograf se díval okýnkem ven.

Strnula jsem, když mě na sedadle spolujezdce uviděl.

Naše pohledy se do sebe zaklesly a ten jeho neuhýbal, ani když nás míjeli. Měla jsem vztek na svoje tělo, že na něj tak reaguje, a tak jsem se odvrátila na druhou stranu a zadívala se svým oknem ven. „Jak se jmenuje Sařin přítel?“

Ze všech sil jsem doufala, že to není Marcos ani ten kretén jeho kamarád s hezkýma očima.

„Marcos.“

No jasně.