Obsah

– jedna –

– dvě –

– tři –

– čtyři –

– pět –

– šest –

– sedm –

Poděkování

Poznámka překladatelky

Doslov

Sara Baume

SEDM VĚŽÍ

ODEON

Přeložila Alice Hyrmanová McElveen

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

SEVEN STEEPLES

Copyright © 2022 by Sara Baume

Translation © Alice Hyrmanová McElveen, 2022

ISBN 978-80-207-2144-0

Markovi

Tak žili.

Lev Tolstoj: Smrt Ivana Iljiče

HORA byla plná droboulinkých očí. Byly tam žluté kotoučky kalousů ušatých, slabozraké skvrnky rejsků zakrslých, nehybné kupolky masařek, blyštivé černé drahokamy potkanů.

Hora byla plná droboulinkých očí lišek a lejsků, norků a nosatců, skřivánků, bažantů, králíků, ještěrek, myší a vší. A každé oko se soustředilo jenom na svůj vlastní kousek země, křoví, skály či vzduchu. Každé vnímalo vzhled, odstín a proporce svého kousku jinak. Každé se posouvalo a vstřebávalo pouze jeden kousek po druhém. Jen hora sama se dívala vzhůru, dolů i kolkolem,

viděla všechno zároveň,        držela stráž.

Hora byla jedno kolosální kyklopské oko, které se nikdy nezavírá, ani ve spánku.

Strážila oblohu, moře i zem, každou příkrasu, každou překážku – měsíc i mraky; traulery, jachty i hnízdiště terejů; komíny, střechy a silnice; věže i turbíny a telegrafní sloupy.

Jen hora sama mohla vidět skrz kapradí, dřevo i cihly, beton i ocel – až na žumpy a trampolíny; na konferenční stolky z Ikey a systémy domácích kin; na kanystry pracích gelů XXL a rodinná balení máslového popcornu. Jen hora sama sledovala každý postrk, plesk i pád; každé zachvění kolíčku na šňůře i zadrncání projíždějícího džípu; každou zatoulanou kočku,

každý koláč kravince.

Jednoho jasného lednového poledne zaznamenala příjezd Cinky a Acha – dvou pestrých skvrn na zeleném, zelenohnědém, hnědém, hnědozeleném a šedém pozadí. Viděla, jak zaparkovali na příjezdové cestě k lišejníkem obrostlému domku na nižším pahorku pod ní. Viděla, že přijeli v červené dodávce plné psů a krabic. Viděla, že jsou z vlny,

z vysokých bot

a vlasů.

Jakmile Ach a Cinka vypustili psy a auto vyložili, zastavili se, aby ocenili výhled.

I když její skalnatý vrchol převyšoval všechno v okolí, neměla vlastně ten správný tvar, aby se jí dalo říkat hora. Zdola od moře jako hora vypadala, ale tenhle dům byl už sám postavený na příkrém kopci vysoko nad drsným pobřežím. Z pohledu od příjezdové cesty, na které teď stáli, se jevila spíše jako hřeben či útes – tupý, ale vysoký, nehostinný.

Vystupovala z Atlantiku tak neokázale a mírně, jako by tu svou výšku hromadila po staletí. Jako kdyby se po staletí vytrvale zplošťovala vzhůru.

Měla tvar prehistorického valu,

táhnoucího se dýmu,        ničivé vlny,

bariéry z bláta, listí a kamení,

hrozící, chránící.

V přecpané přihrádce dodávky před sedadlem spolujezdce přebýval otrhaný slovník. Už dávno umlčený maskovací páskou a ještě přiškrcený obrovskou gumičkou. Mezi koncem N a začátkem P mu chyběla spousta stránek. Společnost mu tam dělal malý dalekohled a polovička role toaletního papíru, tři plastové lžičky, šest cédéček, která se odcizila svým obalům, a jedna špatně složená silniční mapa.

Ten otrhaný slovník moc nepomohl.

kopec, m. – vyvýšenina zemského povrchu, pahorek, vrch, hora.

hora, ž. – vyvýšenina zemského povrchu, vyšší kopec, vrch.

Cinka s Achem se poprvé setkali na úpatí nízké, špičaté hory, vzdálené od vnější hranice Dublinu šedesát kilometrů po dálnici. Bylo to v létě a přijeli tam s přáteli, které znali každý zvlášť už léta, a s přáteli přátel, které znali každý teprve jeden den – ten den, kdy spolu všichni vyšlapali na tu nízkou, špičatou horu.

Ach celou cestu až na vrchol nepřestal kouřit a vůbec se nezadýchal, což na Cinku udělalo dojem.

Cinka celou cestu až na vrchol nepřestala mluvit a vůbec se nezadýchala, což udělalo dojem na Acha.

V té době žili oba v hlavním městě, oddělení od sebe desítkami ulic a stovkami neplodných třešní; špinavou řekou a vymírající populací vrabců domácích. On pracoval v balírně továrny na televizory, kde před balením postřikoval obrazovky antistatickým sprejem. Na obličeji přitom nosil masku s gumičkami, které se mu zařezávaly do chrupavky ušních boltců, a v uších pěnové špuntíky neschopné plně utlumit hlasité funění hydrauliky ani mňoukání písniček k dobré pohodě z naplno puštěného komunitního rozhlasu. Ona dělala servírku v restauraci, kde se zákazníci pravidelně dožadovali jídel neuvedených na jídelním lístku a nikdy pořádně nedojedli, co měli na talíři. Když v noci nemohla spát, skřípalo jí v uších seškrabávání porcelánu a před očima jí tančily listy salátu se stopami kečupu a majonézy padající do odpadu.

Rok předtím, než se poprvé setkali, jeli každý v jednom patrovém autobuse, které mířily opačným směrem a v jedné uličce v centru města o sebe narazily bočními zrcátky. Ona seděla vpravo nahoře, na krajním sedadle u uličky. On stál dole u zavazadlového prostoru. Když se jejich autobusy míjely a popraskala jim zrcátka, ani Cinka, ani Ach si ničeho nevšimli. Neměli důvod, proč by jim napadlo, že se někdy v budoucnu budou znát.

Neměli důvod, proč by jim napadlo, že někdy budou mít

jednu společnou budoucnost.

Ten den, kdy se stěhovali do společné domácnosti, byl uprostřed zimy, která následovala po létě, kdy se seznámili. Jak tam tak stáli na příjezdové cestě a obdivovali vyhlídku, oběma jim zároveň napadla myšlenka, že by mohli – někdy – až bude hezky – vyšplhat na tu vyvýšeninu před sebou, která se nad nimi tyčí a je jednoznačně

větší než kopec,

ale menší

než hora.

Přestěhovali se v dodávce se vším všudy najednou.

Začali tím, že rozebrali psí klec a spolu ji rozložili po podlážce kufru. Ach se potom ujal logistického úkolu naskládat vhodné krabice do volných míst mezi nerozebratelnými kusy nábytku. Mezery ve vzniklé směsici pomačkaných, zohýbaných a zamotaných tvarů pak vycpal měkkými černými pytli, nezabalenými prošívanými dekami, polštáři a ručníky, až omezil negativní prostor na naprosté minimum.

Karoserie dodávky těžce dosedala na pneumatiky. Když šplhala na poslední a nejstrmější kopec, negativní prostor se stlačoval a posouval. Náklad doléhal na zadní dvířka a hrozilo, že prolomí zámek a jejich věci se vyvalí ven jako lavina.

Jejich nový domov byl celý dům, zatímco domovy, ze kterých se vystěhovali, sestávaly každý jen z jedné místnosti.

Ten celý dům byl nezařízený, takže veškerý nábytek a zařízení, kterého dřív měli každý příliš, byl najednou všechen dohromady příliš málo.

Dům nebyl pro horu nic nového.

Stál na vyvýšenině pod ní už sedm desítiletí – ošuntělá, zastřešená škatule obklopená krajinou.

Z přední strany obrácené na západ to byl výrazný obdélník s pěti okny a s dveřmi z tmavého dřeva, od nichž vedl chodníček k brance zasazené do betonové zahradní zídky. Za zídkou se nacházely dva vyvýšené záhony, zabarikádované shnilými železničními pražci. Uvnitř byl podivuhodný strom. Natahoval se ke komínům. Jeho tlusté kořeny zdvihaly hlínu. Prorážely zanedbaným trávníkem. Ach a Cinka se rozhodli uvěřit, že ten strom je živý, i když neměli možnost – jelikož to bylo v zimě a jelikož byl holý – se o tom najisto přesvědčit.

Naproti stromu stál telegrafní sloup. Byl také holý, ale zcela jednoznačně mrtvý. Na jeho anonymním povrchu se podepsaly pouze otisky suků bývalých větví. Podepíral kabel od jejich střechy přes pole k nejbližšímu dalšímu sloupu dole u silnice.

V osmdesátých letech dvacátého století přistavěli k východní zdi na zadní straně domu kuchyň a tím jeho půvabnou symetrii narušili. Proti kuchyňským dveřím stála na druhé straně fialového štěrku kůlna ze zvětralých prken, okna měla zabedněná. Na okraji pastviny za domem byla otevřená stodola s plechovou střechou, která poskytovala přístřeší kravám a nádrži na topný olej, propojené s kuchyní pupeční šňůrou podzemních trubek.

Hora už sedm desetiletí sledovala, jak se noví nájemníci nastěhovávali a vystěhovávali, jak tam po sobě nechávali rekvizity a střepiny svého pobytu. Byla tam tyč na podepření prádelní šňůry, betonová cihla, houpačka z pneumatiky, poloshnilá dřevěná paleta. Byl tam osiřelý držák na starý satelit a o něco novější parabola.

Zvenku zůstal dům nenatřený – všude jen holá šedá omítka, s výjimkou postranní zdi obrácené k moři, která byla tu a tam posetá lišejníkem hořčičné barvy – abstraktní freska, malovaná

houbovými vlákny, vzdušnými dusičnany

a časem.

K nastěhování si vybrali první lednový týden, aby začínali ve shodě s novým rokem. Cestou z Dublinu na jih koupila Cinka v jedné čerpací stanici u dálnice svazek neotevřených poupátek narcisů. V nové kuchyni pak naplnila vodou lahvičku od sojové omáčky, do skleněné hubičky zastrkala lesklé stonky a postavila ji na nejvyšší z kuchyňských spotřebičů.

Maják z talismanových poupátek na volně stojící lednici.

Do té doby znali jeden druhého jenom na pozadí druhých lidí – zpočátku přátel, ale později většinou neznámých. V hospodách, v parcích a v autobusech, ve starých domech, kde se pronajímaly jednotlivé místnosti, byli cizí lidé vzdáleni jen pár stoliček, laviček nebo sedadel od nich – nad stropem, pod rozlohou podlažních prken, za zdí, za záclonou, za okenní tabulkou, za dveřmi.

Právě na veřejných místech,

na pozadí cizích lidí

poprvé začali mluvit o možnosti žít někde,

kde jiní nežijí.

Jak Cinka, tak Ach se narodili uprostřed početných rodin uprostřed desetiletí, ve kterém početné rodiny už vycházely z módy. Přeplněné domy, ve kterých vyrůstali, stály vždycky mezi úplně stejnými domy jiných lidí; venkovní prostory jim dostupné měly vždycky pravidelně sekanou trávu a stromy vysázené v řadách. Žádný z nich nebyl v raném dětství nijak neobvykle nešťastný, neprožil žádné pozoruhodné trauma. Ale Cinka i Ach byli každý ve své veliké rodině vytrvale přehlíženi, i když nikterak zlovolně, a to v nich obou vyvolalo jakousi neurčitou představu, že jediná vhodná dráha lidského života je zanechat po sobě co nejmenší stopu a postupně zmizet.

Zjistili, že tahle představa je další věc, kterou mají společnou, tedy ještě kromě té nadprůměrné plicní kapacity.

Postupně ztráceli kontakt s přáteli přátel, které poznali ten den, kdy vyšlapali na nízkou, špičatou horu, a také s těmi, které znali už léta – s těmi, kteří by jim neradili, kdyby se jich někdo na radu ptal, aby se nastěhovali do společné domácnosti – protože jsou oba samotáři s lehkým sklonem k mizantropii.

Ale Ach a Cinka byli zvědaví, co se stane, když se dva mizantropičtí samotáři pokusí žít spolu.

Útočiště, kult, církev pro dva; tohle byl jejich experiment.

Do domu z auta odnosili, něco každý sám a něco spolu: jeden prádelník, kterému chyběly všechny úchyty, dva rozviklané rohové stojany s přihrádkami, tři otočné kancelářské židle a čtyři stoly poznamenané otisky hrnků. Maličký televizor, ruční šlehač, dva radiopřijímače, šest lamp, devět mis na ovoce a třináct silně zdobených běhounů a koberečků.

Všechny potřeby pro domácnost, které Ach a Cinka vlastnili, jim věnovali členové jejich rodin, s nimiž chtěli ztratit kontakt. Jakousi zvláštní náhodou měli nakonec dva odšťavňovače, ale žádný toustovač, tři lopatky, ale žádný smetáček, dvě parní žehličky, ale žádné prkno, deset ručníků, ale ani jedny záclony.

Jakoby v souzvuku s těmi náhodami zanechali nájemníci dob minulých v tom oficiálně nezařízeném domě následující: čtyři matrace, ale žádný rám postele, blok na nože, ale pouze jeden kuchyňský nůž, ocelové sítko do dřezu, nakloněnou lednici, záchodovou štětku, jídelní stůl a trojmístnou pohovku, jejíž poškozené čalounění mělo v potahu vetkané latinské kaligrafické nápisy s ozdobnými kudrlinkami.

Ubi amor… oznamovala pohovka, ibi dolor.

Protože latina, poznamenala Cinka, je řečí pohovek.

Pak přes ni přehodila svou nejlepší deku a umlčela ta kudrnatá písmenka azurovými arabeskami.

Rozhodli se, že ztratí kontakt s rodinami, které jim připadly náhodou, a slavnostně zahájí svou vlastní – skrovnou, ale vybranou, ve které se už nebude vyžadovat

dávání darů, účast na skupinových akcích,

ani láska.

Celé odpoledne i večer toho dne, kdy přijeli, a ještě pozdě do noci Ach a Cinka soustředěně promíchávali věci, které každý jednotlivě vlastnili. Teprve nakonec si zvolili ložnici: tu nejhorší z místností nahoře.

Nahoře, protože výška je pro dobrý spánek nezbytná.

Tu nejhorší, protože většinu času, který tam stráví, nebudou při vědomí.

Potom vybrali tu nejlepší z obstarožních matrací. Kotníky prstů promačkávali pružiny, hnětli dolíčkovaný molitan a dohadovali se o tom, co jim asi bude chybět, když nemají rám postele; jestli drátěnky, rošty, nohy nebo malá otočná kolečka mají nějaký nenápadný, leč zásadní vliv na kvalitu spánku.

Rámy jsou nejspíš výmysl výrobců postelí, prohlásil Ach, a teď se nás snaží přesvědčit, že je potřebujeme.

Jejich prvního rána byla obloha nad horou celá z růžové pěny. Zrůžovělé louže se leskly; z mokrého trní krápalo. Nade vším vlál fábor z černého pytle, který unikl při včerejším vybalování, udělal několik přemetů dolů po cestě a omotal se kolem špičatých větví odraného smrku. Toho jejich prvního rána se divoce třepetal ve větru, jako by někdo za ně vztyčil černou vlajku.

Nájemníci dob minulých po sobě v domě zanechali skvrny, rány a podpisy.

V nejhorší místnosti, kterou si Ach a Cinka vybrali na spaní, se v místě, kde se strop stýká s postranní zdí, nacházela skvrna jako široký bronzový polostín. Na zadní straně béžových dveří byla tlustá šmouha od mnoha různých otisků dlaní, které je po léta zabouchávaly. Mezi podlažními prkny se nalézaly staré vatové tyčinky, zavírací špendlíky, kancelářské sponky a pastelky. Byly tam vlasy a chlupy všech barev –

bílé, zlaté a měděné;

    psí, kočičí a lidské;

       hnědé, hnědé a hnědé.

V těch prvních dnech byli Ach a Cinka k sobě dychtivě pozorní a zároveň se za tu dychtivost a za ty pozornosti trochu styděli.

I když Cinka sama málokdy jedla bílý chléb, přece nikdy ráno nezapomněla z krájeného chleba v mrazničce odlomit dva plátky a nechat je na prkénku rozmrazit Achovi na svačinu. I když Ach málokdy nosil náhrdelníky, přece vždycky přinesl zamotaný chomáč Cinčiných korálů z misky v koupelně a rozložil si je na poďobané dřevo kuchyňského stolu.

Seděl tam a rozmotával šňůrky, korálky a přívěsky.

Seděl tam a rozmotával zamotaný káblík jejích sluchátek.

Schopnosti a dovednosti měli zpočátku každý jiné.

Ona neuměla zacházet se zapalovačem ani pískat.

On neuměl převléknout postel ani odpovídat hlasům nahraným v telefonu.

Také odlišně vnímali některé barvy. Často se přeli o fialovou a také o tu mlhavou zónu, kde žlutá přechází do zelené.

Do té své vybrané rodiny přispěli každý     jedním psem.

Pippa, lurčerka, kříženka chrta s kolií, byla kolohnátská a prostoduchá.

Voss, teriér, byl čiperný a záludný.

Oba byli nalezenci z útulku a měli původně každý jinou, i když porovnatelně tragickou minulost, jejíž podrobnosti zůstaly Achovi i Cince už navždy záhadou. Než se přestěhovali, tak dlouze debatovali o tom, jak asi budou Voss a Pippa reagovat na změnu prostředí. Oba je fascinovala věrnost, s jakou jejich psi zachovávají rutinu – jak jsou zjevně spokojení s každodenním opakováním po sobě jdoucích drobných rituálů –, a také představa, že každý z nich žije ve stavu trvalé nejistoty, že neustále očekávají to nejhorší.

Vossovi se nový dům líbil. Líbily se mu jeho staré pachy. Rád metodicky olizoval místa různých povrchů, na která byly v dobách minulých rozlity mocné substance. Líbilo se mu, že parapety oken v patře jsou na úrovni podlahy, jako by je někdo vymyslel přímo pro něj. Měl odtamtud výhled na pole a na cestu, na zvířata, na kolemjedoucí traktory a džípy. Ten výhled pokračoval přes tři místnosti a dalo se za ním běžet od parapetu

k parapetu

k parapetu.

Zatímco Voss obvykle přistupoval ke světu útočně a s nadšením, Pippa vyhýbavě a s ostychem. Když zůstaly dveře obýváku pootevřené, váhala v chodbě a hlubokýma očima tou skulinou nakukovala do nedosažitelné místnosti, kdežto Voss svým černým čumákem rozrážel každé dveře, ať byly pootevřené, nebo ne.

Pippa se také bála klouzavého lina s dřevěným vzorem, které pokrývalo celé přízemí. Opakovaně před ním unikala na koberec na schodech, na jediný pruh porézního povrchu v domě. Byla hrubosrstá a štíhlá, s vyklenutým hrudníkem a dlouhýma, hadovitýma nohama. Prekérnost její anatomie byla hlavním důvodem její vratkosti a nejistoty. Kdykoliv se v přízemí zamyslela nebo jen zabloudila pohledem na podlahu, rychle ztratila rovnováhu a upadla.

Budeme muset dole položit koberce, řekl Ach.

Ona si zvykne, řekla Cinka.

Nakonec udělali kompromis tím, že z koberečků sestavili systém odrazových můstků a Pippa si zvykla skákat

z jednoho kobercového ostrůvku na další

kobercový ostrůvek,

aniž by se dotkla linolea.

Voss přemýšlel pravou packou, kterou vždycky zvedl ze země a držel ji volně ve vzduchu, rozechvělou,

jako by stoupající myšlenku lehounce tlačil k zemi.

Bylo několik věcí, které se Ach a Cinka rozhodli s sebou nebrat, a pak v těch prvních dnech litovali, že je nevzali. Mrzelo je, že si nepřivezli přenosný gril na barbecue, zrezavělý k nepoznání, stojan na fotografický aparát, kterému chyběl nezbytný šroub, a nespolehlivou osobní váhu. Rozebrali si je jejich bývalí spolubydlící; bezskrupulózní domácí je hodili do nejbližšího kontejneru.

Na té matraci na podlaze se jim dobře nespalo.

Měli navyklé spánkové polohy, které se už dávno vyvinuly ve vztahu k drátěnkám, roštům a otočným kolečkům. Navršili teď dvě přebytečné matrace na tu původní, ale nikterak se to nezlepšilo. Ach měřil přes sto osmdesát; často ho bolela záda. Cinka byla menší, ale zase měla špatný krevní oběh. Chlad z prkenné podlahy jí pronikal do loudavé krve. A pak tu byl ten nedostatek výšky. Ukázalo se, že kopec a jedno patro nestačí. K pohodlí jim chybí ještě těch několik decimetrů, které přidá rám postele, potřebují ten kvádr negativního prostoru mezi podlažními prkny a obratli.

On ty své dlouhé údy protahoval a pokrčoval, prostíral a prohýbal. Ona monitorovala noční chlad, manipulovala hlavicí radiátoru, upravovala míru pootevřenosti horního okénka nastavením různých úhlů sklonu. Naplnila termofor horkou vodou a posouvala ho mezi zónami postele –

na úrovni svého břicha, jeho břicha,

svých chodidel, jeho chodidel,

a nakonec se šplouchnutím na zem.

Po třech a půl týdnech se Achovi ozval jeden starý kamarád, že prodává dům, ve kterém bydlel třicet let, a slyšel, že Ach potřebuje nábytek. Má jednu dvojpostel navíc, a pokud by si zařídili odvoz, mohli by si ji vzít zadarmo a k tomu ještě cokoliv dalšího, co by se jim zalíbilo a co on sám si určitě nebude moct nechat.

Radili se, co by mu na znamení díků mohli přinést. Ach navrhl děkovné přání v obálce se dvěma složenými padesátieurovkami uvnitř. Cinka přišla s protinávrhem láhve dobrého vína.

Protože se nemohli shodnout, jeli nakonec s prázdnou.

Jednoho deštivého nedělního odpoledne tedy opět odpoutali psí klec od zadní stěny dodávky a vyjeli na východ směrem k velkoměstu. Pippa, Voss a Cinka se mačkali na sedadle vedle řidiče, ztěžovali přístup k ruční brzdě i k řadicí páce a mlžili přední sklo rychleji, než ho odmlžovač stačil odmlžit. Shledali dům starého kamaráda ve stejném stadiu neúplnosti jako ten svůj, jenže v tom jeho probíhalo rozebírání a v jejich sestavování.

Uvařil jim kávu. Procházeli z místnosti do místnosti a prohrabávali relikvie celého jednoho rodinného života – knížky, tretky, obrázky, textilie a nádobí trojího dětství, tří emigrací, šťastného manželství, nešťastného manželství a pak rozvodu. Všechny ty věci byly svým způsobem obecné a Achovi i Cince jaksi povědomé, ale zároveň se nepojily k žádné vzpomínce ani příhodě z jejich vlastní minulosti. Jak tam tak bloudili, nemohli si pomoct, ale navzdory laskavosti toho člověka se cítili zoufale trapně.

Byla by nezdvořilost, zašeptala Cinka, nevybrat si pár věcí. Věděli, že by bylo neslušné nechtít žádnou z těch jeho nechtěných věcí, ale zároveň se báli, že si vyberou něco, co on si tajně přeje nechat pro sebe.

Zjistili, že nejvíc je přitahují předměty, které jsou obměnami jejich vlastních věcí. Nakonec se dohodli na čtyřech, které se jim jevily stejně nechtěné: rám dvojpostele, ošuntělé křeslo, promáčknutý DVD přehrávač a čajová konvice, na jejímž víčku vzpřímeně seděl porcelánový trpaslík, špičku porcelánové čepičky ohnutou, splihlou.

Byli rádi, když se ten večer vrátili zpátky ke svému sestavování.

Ach koupil tabulku POZOR PES a pomocí sešívačky a čtyř stahovacích pásek ji připevnil k pozinkovaným trubkám brány na dolním konci zarostlé cesty, která vedla k jejich domu.

Výstraha POZOR tam byla vyvedená červenými písmeny vedle černé siluety sedícího psa. Aby se ta silueta trochu víc podobala Vossovi, Ach jí černou fixou rozšířil krk, otupil čumák a přeškrtl ocásek.

Přáli si mít ještě nějaká další, hrozivější varování, ale netroufali si je instalovat.

Cinka koupila obrovskou plechovou krabici tradičních vánočních sušenek Afternoon Tea a dva svačinové boxy. Nejdřív na tu krabici vyhotovila novou nálepku s oběma jejich jmény v plném znění velkými písmeny: LUCIE & ACHIL. Potáhla ji průhlednou plastovou fólií a samolepkou připevnila na víko. Potom na pracovní desce v kuchyni krabici vyprázdňovala vrstvu po vrstvě a rozvažovala, jak sušenky rozdělit.

On dostane všechny křehké sušenky, kroužky s červeným želé a růžové oplatky. Ona dostane tyčinky s čokoládovou polevou, velká kolečka a všechny nezdobené.

On bude mléčná a ona hořká.

Ráno Ach plechovou krabici odnesl dolů k ústí jejich příjezdové cesty, tam ji položil na zem a zatěžkal kamenem uvnitř.

Farmář, který byl jejich nejbližším sousedem a všechny okolní pastviny buď vlastnil, nebo si je pronajímal, měl hlavu jako koleno a tvář neurčitého věku. Cinka i Ach soudili, že by mu mohlo být stejně dobře čtyřicet jako šedesát.

Tam nahoře jste si teda našli větrnou hůrku, řekl jim. Bylo to první odpoledne, kdy cestou pěšky po silnici potkali jeho džíp, a poprvé tak měli příležitost se s ním zastavit. Farmář ve slepé zatáčce prudce zatáhl ruční brzdu, sestoupil od volantu, motor nechal běžet naprázdno a se založenýma rukama se opřel o přední rám džípu, jako by vyzýval přijíždějící auta, ať si zkusí do něj zezadu narazit, nebo jako by dobře znal jízdní řád svojí silnice a věděl, že žádné auto – v tu dobu a na to místo – nepřijede. V tu dobu a na tom místě Ach a Cinka nevěnovali jeho poznámce o větrné hůrce o nic víc pozornosti než ostatním jeho výrokům, jako že máme letos nebývale mírnou zimu, že takhle snad už brzy požene krávy na pastvu, že kdyby kdykoliv cokoliv potřebovali, vždycky jim rád pomůže.

Až do té chvíle jim nenapadlo, že by to jejich místo bylo nějak zvlášť vystavené větru, ale částečně proto, že se neškodný severní vítr obrátil na obvyklý jihozápadní, a částečně pod vlivem sugesce si v posledních dnech svého prvního měsíce začali všímat, jak poryvy větru z širého moře pronikají mezi útesy a tisknou krátkou trávu k zemi. Proti kuchyňskému přístavku se zvedal skalnatý okraj kopce, od něhož se ty poryvy odrážely a vytvářely větrnou řeku, která se obtáčela kolem celého domu.

Když stáli na straně obrácené k hoře, všimli si, že elektrické dráty se zdají být ztuhlé v jakémsi stavu trvalého ucuknutí a že každý odraný smrk po celé délce silnice odvrací korunu od moře a sklání se k severovýchodu, k hoře, jako by ustrnul v uctivém přikývnutí.

Zvuk, který hora vydávala, byl zvuk větru ženoucího se přes ni a skrz ni – hladil její tvrdé rysy, cuchal její štětiny.

Někdy hora vítr dráždila

a jindy ho zarazila.

I strom byl hudební nástroj. Konečky jeho větví bubnovaly na omítkovou kůži domu jako paličky.

Dům byl orchestr – trubek a píšťal, činelů a zvonkoher, chybějících kláves a zlomených jazýčků. Celý leden hrály živly na jeho hrany a žlábky, tašky a tabulky. Ta hudba někdy zněla jako pohřební kvílení a občas zase propukal spontánní potlesk.

Bylo toho ještě mnohem víc.

zelenou štěrbinu

oka.