Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- ČÁST DRUHÁ

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- ČÁST TŘETÍ

- 13

- 14

- 15

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTOROVI

Blake Crouch

UPGRADE

překlad:

Robert Čapek

Přeložil Robert Čapek

Copyright ©2022 by Blake Crouch

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Robert Čapek

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8627-3

Pro Michaela McLachlana,

mariňáka, právníka, dobrého přítele

(1946-2021)

ČÁST PRVNÍ

Můžete přestat štěpit atom; můžete přestat létat na Měsíc; můžete přestat používat aerosoly; můžete se dokonce rozhodnout, že nevyvraždíte celé populace použitím několika bomb. Nikdy ale nedokážete vytvořit novou formu života.

Erwin Chargaff

1

Henrika Sorena jsme našli ve vinárně před mezinárodními odlety – do nástupu na hyperjet do Tokia mu zbývalo třicet minut.

Před naším setkáním jsem ho viděl jen na fotografiích INTERPOLu a na záběrech bezpečnostních kamer. Naživo vypadal daleko méně pozoruhodně – na výšku měl v uměle obnošených teniskách od Saint Laurenta sotva metr sedmdesát a většinu obličeje mu zakrývala kapuce drahé mikiny. Seděl na konci nálevního pultu s knihou a lahví Krugu.

Obsadil jsem stoličku vedle něj a položil mezi nás svůj služební odznak. Byl na něm znak orla bělohlavého, jehož křídla obklopovala dvojitá šroubovice DNA. Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho. Vlastně jsem nejdřív ani nevěděl, jestli ve světle kulatých lamp, zavěšených na dlouhých drátech, odznak vůbec viděl, ale pak otočil hlavu a podíval se na mě.

Usmál jsem se na něj.

Zavřel knihu. Pokud byl nervózní, nedal to na sobě znát. Jen se na mě těma svýma bledě modrýma skandinávskýma očima díval.

„Buďte zdráv, Henriku,“ řekl jsem. „Jsem agent Ramsay. Pracuji pro GPA.“

„Co jsem podle vás provedl?“

Narodil se před třiceti lety v Oslu, ale vzdělání získal v Londýně, kde jeho matka pracovala v diplomacii. Slyšel jsem v jeho hlase jemný náznak toho města.

„Co kdybychom si o tom promluvili někde jinde?“

Teď už nás sledoval i barman, který si všiml mého odznaku. Nejspíš si dělal starosti s placením.

„Za chvilku ohlásí nástup do mého letadla,“ řekl Soren.

„Vy do žádného Tokia nepoletíte. Rozhodně ne dnes večer.“

Svaly v čelisti se mu napjaly a v očích něco problesklo. Shrnul si světlé vlasy za uši a rozhlédl se po baru. A pak se podíval za skleněné stěny, kde po chodbách procházeli další cestující.

„Vidíte tu ženu, která sedí na stoličce za námi?“ zeptal jsem se. „Dlouhé plavé vlasy. Tmavě modrá větrovka. To je moje partnerka, agentka Nettmannová. Letištní policie čeká mimo dohled. Poslyšte, mohu vás odsud odtáhnout násilím, nebo se mnou můžete jít v klidu a po svých. Rozhodnutí je na vás, ale musíte k němu dojít hned.“

Nemyslel jsem si, že by se dal na útěk. Soren musel vědět, jak nemožné je vyklouznout bezpečnostním jednotkám na místě tak sledovaném a zajištěném jako letiště. Ale zoufalí lidé občas dělají zoufalé věci.

Znovu se rozhlédl a pak se podíval na mě. S povzdechnutím do sebe obrátil zbytek sklenice šampaňského a zvedl z podlahy zavazadlo.

Když jsme vyrazili zpátky do města, Nadine Nettmannová seděla za volantem upraveného služebního edisonu a I-70 byla v téhle pozdní hodině skoro prázdná.

Sorena jsme posadili na sedadlo za místem spolujezdce, s rukama za zády spoutanýma plastovými pouty. Prohledal jsem jeho zavazadlo – tašku přes rameno od Gucciho – a jediná zajímavá věc v ní byl notebook, do kterého bychom se dostali jedině pomocí federálního soudního příkazu.

„Vy musíte být Logan Ramsay, je to tak?“ zeptal se Soren. Byla to jeho vůbec první slova od chvíle, kdy jsme s ním prošli letištěm k autu.

„Je to tak.“

„Syn Miriam Ramsayové?“

„Ano.“ Snažil jsem se udržet neutrální tón. Nebylo to poprvé, co si podezřelý spojil mé jméno s mou rodinou. Nic dalšího už neřekl. Cítil jsem, jak se na mě Nadine podívala.

Obrátil jsem se k okénku. Jeli jsme sto devadesátkou, a právě jsme dorazili na předměstí. Dvojité elektromotory nebylo skoro vůbec slyšet. Koutkem oka jsem přes nasazené nightshady zahlédl, jak kolem nás prosvištěl jeden z nových billboardů, které si agentura objednala jako součást čerstvé veřejné kampaně.

Černými písmeny na bílém pozadí na něm stálo:

EDITACE GENŮ JE FEDERÁLNÍ ZLOČIN.

#GPA

V dálce se tyčilo centrum Denveru.

Obrovská Půlmílová věž se zabodávala do noční oblohy jako světelný šíp.

Byla jedna hodina po půlnoci, což znamenalo, že doma v D. C. byly tři ráno.

Vzpomněl jsem si na svou rodinu, která klidně spala v našem domě v Arlingtonu.

Moje manželka Beth.

Naše dospívající dcera Ava.

Pokud dnes večer všechno půjde jednoduše, ještě se stihnu vrátit na zítřejší večeři. Plánovali jsme víkendovou cestu do údolí Shenandoah, abychom se ze Skyline Drive podívali na podzimní barvy.

Projeli jsme kolem dalšího billboardu:

JEDNA CHYBA ZPŮSOBILA

VELKÝ HLADOMOR.

#GPA #NIKDYNEZAPOMENEME

Tenhle už jsem viděl a cítil jsem při pohledu na něj hrubou bolest v hrdle. Vina za to, co jsme provedli, mě nikdy nepřestala pronásledovat.

Nesnažil jsem se ji popírat nebo se jí nějak zbavovat.

Prostě jsem ji cítil, dokud nepřešla.

Denverská pobočka Agentury pro ochranu genů (Gene Protection Agency – GPA) se nacházela v tuctovém kancelářském centru v Lakewoodu, a říkat jí „terénní pobočka“ bylo dost velkorysé.

Tvořilo ji jedno poschodí v kancelářské budově s administrativním zázemím, zajištěnou celou, výslechovou místností, molekulární biolaboratoří a zbrojnicí. GPA ve většině velkých měst místní pobočky neměla, ale protože Denver sloužil jako hlavní hyperloopový uzel pro západ, bylo logické mít zde specializovanou operační základnu.

Mladá agentura se sice rozrůstala rychle, ale pořád ještě byla malá – měla sotva pět set zaměstnanců ve srovnání se čtyřiceti tisíci agentů, kterými disponovala FBI.

Zvláštních agentů, jako jsem byl já a Nadine, bylo jenom padesát, a všichni jsme byli umístěni v oblasti D. C. a kdykoli připraveni na cestu kamkoli, kde výzvědné oddělení předpokládalo existenci tajných genetických laboratoří.

Nadine navedla auto k zadnímu traktu nízké budovy a zajela služebním vjezdem dovnitř k výtahům. Zaparkovala za obrněným vozidlem, vedle něhož měla na betonové podlaze čtveřice příslušníků jednotky rychlého biologického nasazení rozloženo své vybavení a prováděla poslední úpravy na výzbroji a výstroji. Čekali na informace, které vytáhneme ze Sorena, a připravovali se na časný ranní výjezd.

Vyvedli jsme svého podezřelého z auta a všichni tři jsme vyjeli do třetího poschodí.

Jakmile jsme vešli do výslechové místnosti, přeřízl jsem Sorenovi plastová pouta a posadil ho za kovový stůl s přivařeným okem, určeným pro výslechy méně spolupracujících podezřelých.

Nadine odešla pro kávu.

Posadil jsem se na druhou stranu stolu.

„Neměl byste mi přečíst moje práva nebo tak něco?“ zeptal se.

„Podle zákona o ochraně genofondu vás můžeme zadržet na sedmdesát dvě hodiny jen proto, že se nám zrovna chce.“

„Fašouni.“

Pokrčil jsem rameny. Neměl jsem pocit, že by se moc pletl.

Položil jsem na stůl knihu, kterou četl na letišti, a čekal jsem, jestli vzbudí nějakou reakci.

„Jste Camusův velký fanoušek?“ zeptal jsem se.

„Jo. Rád sbírám vzácná vydání jeho knih.“

Byl to starý vázaný výtisk Cizince. Pečlivě jsem stránky prolistoval jednu po druhé.

„Je čistá,“ řekl.

Zkoumal jsem, jak je papír tuhý, abych našel místa, která byla na drobných okrouhlých místech navlhčena. Na stránkách běžné knihy mohla být ukryta obrovská množství DNA nebo plazmidů – stačilo je přidat v mikroskopických množstvích a nechat je vysušit; později mohla být znovu navlhčena a využita. I krátký román jako Cizinec mohl posloužit k přepravě téměř nekonečného množství genetických informací a každá stránka mohla obsahovat kompletní genetickou sekvenci různých savců, děsivých chorob nebo syntetických druhů, a kterákoli mohla být v nějaké dobře vybavené tajné biologické laboratoři aktivována.

„Podíváme se na každou stránku pozorně s ultrafialovou lampou,“ sdělil jsem mu.

„Super.“

„Brzy sem přivezou vaše zavazadla. Chápete, že je budeme muset rozebrat na kousky.“

„Dělejte, co umíte.“

„Protože jste už zásilku doručil a je to jedno?“

Neodpověděl.

„A co to bylo tentokrát?“ zeptal jsem se ho. „Modifikovaná embrya?“

Podíval se na mě a v očích měl jen velice zastřené znechucení. „Dokážete si vůbec představit, kolik letů jsem kvůli podobným večerům zmeškal? Kolikrát už se na poslední chvíli před odletem u brány objevil nějakej tajnej a odtáhl mě k výslechu? Stalo se mi to s Evropským úřadem pro genetickou bezpečnost. Ve Francii. V Brazílii. A teď mi cestovní plány rušíte vy kreténi. A přes všechnu tuhle ostudu jsem nebyl jedinkrát obžalovaný z nějakého trestného činu.“

„To není tak docela pravda,“ prohlásil jsem. „Podle toho, co se mi doneslo, by si s vámi moc ráda promluvila čínská vláda.“

Soren naprosto znehybněl.

Dveře za mými zády se otevřely. Ucítil jsem štiplavou, připálenou vůni včerejší kávy. Nadine vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře kopnutím. Posadila se vedle mě a postavila na stůl dva šálky. Soren se po jednom z nich natáhl, ale plácla ho po prstech.

„Káva je jen pro hodný kluky.“

Černá tekutina voněla zhruba stejně přitažlivě jako Satanovy chcanky, ale bylo pozdě a podle všeho mě dnes moc spánku nečekalo. S úšklebkem jsem se napil.

„Co kdybychom přešli přímo k věci?“ nadhodil jsem. „Víme, že jste včera přijel do města v pronajatém SUV Lexus série Z.“

Soren nepatrně naklonil hlavu na stranu, ale neřekl ani slovo.

Odpověděl jsem na jeho nevyslovenou otázku: „GPA má plný přístup k umělé inteligenci ministerstva spravedlnosti pro rozpoznání tváře. Ta pročesává všechny záběry z bezpečnostních kamer a porovnává je se všemi databázemi. Kamera zachytila váš obličej za čelním sklem vozu na sjezdu z I-25 na Alameda Avenue včera ráno v 9:17. Dnes odpoledne jsme sem přijeli hyperloopem přímo z D. C. Odkud jste přijel vy?“

„Nepochybuji, že dávno sami víte, že jsem si to auto pronajal v Albuquerque.“

Měl pravdu. Věděli jsme to.

„Co jste měl na práci v Albuquerque?“ zeptala se Nadine.

„Byl jsem tam jen na návštěvě.“

Nadine obrátila oči v sloup. „Do Albuquerque nikdo nejezdí jen tak na návštěvu.“

Vytáhl jsem z kapsy zápisník a pero a položil je na stůl. „Napište nám jména a adresy všech lidí, se kterými jste se setkal. Všechna místa, která jste navštívil.“

Soren se jen usmál.

„Co jste dělal tady v Denveru, Henriku?“ zeptala se Nadine.

„Přestupoval jsem na let do Tokia. Snažil jsem se přestoupit na let do Tokia.“

Řekl jsem: „Donesly se nám nějaké řeči o tajné genetické laboratoři v Denveru. Měla by obsahovat pokročilé vybavení pro výrobu vyděračského biowaru. Neřekl bych, že by vaše návštěva města mohla být náhoda.“

„Vůbec netuším, o čem to mluvíte.“

„Víme, tedy všichni vědí, že kšeftujete s pokročilými genetickými prvky,“ ozvala se Nadine. „Genové sítě a sekvence Scythe.“

Scythe byl revoluční systém pro modifikaci biologické DNA, který sestavila a patentovala moje matka, Miriam Ramsayová, a jeho použití bylo postavené mimo zákon. Byl to seismický skok, který daleko za sebou nechal všechny předchozí generace technologií – všechny ZFN, TALENy i CRISPR-Cas9. Scythe znamenal novou éru editace a přepravy genů, která měla katastrofální důsledky. A to byl důvod, proč každého, kdo byl přistižen při jeho používání nebo prodeji k modifikaci zárodečné linie – výrobě nového organismu -, čekalo nejméně třicet let za mřížemi.

„Myslím, že bych si asi měl promluvit s právníkem,“ odpověděl Soren. „V Americe na něco takového ještě pořád mám právo, ne?“

Tohle jsme očekávali.

Upřímně řečeno mě překvapovalo, že jsme se k právníkovi dostali až teď.

„Samozřejmě můžete svému právníkovi zavolat,“ kývl jsem. „Ale nejdřív byste měl vědět, co se stane v případě, že se rozhodnete jít touhle cestou.“

Nadine dodala: „Jsme připraveni vás vydat Čínskému úřadu pro genetiku.“

„Amerika přece nemá s Čínou uzavřenou smlouvu o extradici,“ řekl Soren.

Nadine se předklonila a opřela se lokty o stůl. Pára z horké kávy jí stoupala přímo do tváře.

„Kvůli vám uděláme výjimku,“ podotkla. „Zatímco tady sedíme, vyřizují vám papíry.“

„Nic na mě nemají.“

„Neřekla bych, že důkazy a spravedlivý proces tam vůbec něco znamenají,“ pokrčila rameny.

„Víte, že mám norské a americké občanství.“

„Mně to starosti nedělá,“ poznamenal jsem a podíval jsem se na Nadine. „Tobě ano?“

Předstírala, že o tom přemýšlí.

„Ne, myslím, že vůbec ne.“

Popravdě řečeno mi to starost dělalo. Nikdy bychom Američana do Číny nevydali, ale zkoušení triků na kriminálníky byla součást práce.

Soren se na židli nahrbil. „Můžeme si hypoteticky o něčem promluvit?“

„Hypotetické hovory milujeme,“ přikývl jsem.

„Co kdybych do toho zápisníku napsal adresu?“

„Adresu čeho?“

„Místa, na které by mohla hypoteticky být během dnešního dopoledne doručena dodávka.“

„Co by tu dodávku mělo tvořit? Hypoteticky?“

„Dolovací bakterie.“

Vyměnil jsem si s Nadine pohled.

„Osobně jste přivezl dodávku přímo do laboratoře?“ zeptal jsem se. „Neproběhlo předání na náhodně zvoleném místě?“

„Já nic nikam nepřivezl,“ zavrtěl hlavou Soren. „Tohle všechno je hypotetické.“

„Samozřejmě.“

„Ale kdybych něco takového udělal a napsal vám tu adresu, co by se stalo?“

„To by záleželo na tom, co bychom na té adrese hypoteticky našli.“

„Dejme tomu, že byste hypoteticky našli tu genetickou laboratoř, o které se vám donesly řeči, co by se se mnou stalo?“

„Seděl byste na palubě dalšího letadla do Tokia,“ odpověděla Nadine.

„A Čínský úřad pro genetiku?“

„Jak jste sám řekl,“ poznamenal jsem, „my přece žádnou smlouvu o extradici podepsanou nemáme.“

Soren si přitáhl zápisník a pero na svou stranu stolu.

Následovali jsme opuštěnými ulicemi vozidlo jednotky SWAT v režimu omezené identifikace. Adresa, kterou Soren naškrábal na papír, nás vedla na okraj gentrifikované denverské čtvrti Five Points, kde jsme v takhle časné hodině mohli narazit jedině na pár prodejců marihuany.

Stáhl jsem si okénko.

Říjnový vzduch, který se mi přelil přes tvář, mě občerstvil daleko víc než všechna káva, kterou jsme do sebe nalili v centrále.

V Rockies panoval pozdní podzim.

Vzduch voněl umírajícím listím a přezrálým ovocem.

Nad rozježenou linkou oblohy horského hřebene visel obrovský žlutý úplněk.

Na nejvyšších vrcholcích už měl ležet sníh, ale ze svého místa jsem nad hranicí stromů viděl jedině holé, měsícem ozářené skály.

Znovu mi došlo, v jak podivuhodných časech vlastně žiju. Všude kolem sebe jsem vnímal téměř hmatatelný pocit úpadku.

Jen v samotné Africe žily čtyři miliardy lidí, a většina měla buď velké problémy s dodávkami potravin, nebo neměla potraviny žádné. Dokonce i nás v Americe ochromoval neustálý nedostatek potravin, narušené zásobovací řetězce a chybějící pracovní síly. Když cena masa vystřelila do nebe, většina restaurací, které zavřely během Velkého hladomoru, nikdy znovu neotevřela.

Žili jsme ve skutečném nepřetržitém dohledu, byli jsme v kontaktu s obrazovkami daleko častěji než se svými nejbližšími a algoritmy nás znaly lépe, než jsme znali sami sebe.

Lidé s každým dalším rokem přicházeli o další a další práce kvůli automatizaci a umělé inteligenci.

Některé níže položené části New Yorku a většina Miami se nacházely pod mořskou hladinou a v Indickém oceánu se na hladině vznášel ostrov plastů, větší než Island.

Postiženi ale nebyli jen lidé. Už neexistovali žádní nosorožci severní tuponosí ani tygři čínští. A kromě spousty dalších druhů byli pryč i vlci rudohnědí.

V Národním parku Glacier nezůstal jediný ledovec.

Spoustu věcí jsme se naučili.

A ještě víc jsme jich pokazili.

Budoucnost konečně přišla a byl to zasraný chaos.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Nadine.

„Dá se to.“

„Jestli potřebuješ, tak můžu-“

„Ještě ne.“

Pracoval jsem s Nadine už skoro tři roky. Než se přidala k GPA, byla vědkyně environmentálních procesů u UNESCO.

Vytáhl jsem z kapsy telefon a otevřel si okno se zprávami pro Beth. Napsal jsem:

Ahoj, Beth. Jedeme na výjezd. Jen jsem chtěl, abys věděla, že tě miluji. Obejmi za mě Avu a neodflákni to. Zavolám ráno.

Stiskl jsem tlačítko pro odeslání a ve vysílačce zapraskalo.

Ozval se velitel SWAT týmu Hart. „Do cíle zbývají tři minuty,“ hlásil.

Cítil jsem, jak se mi sevřely vnitřnosti.

Prvotní vlna adrenalinu nastartovala můj systém k tomu, co se právě chystalo.

Jsou lidé, kteří jsou na podobné věci stavění. Lidé, kteří si dokáží užívat vzrušení faktu, že uprostřed noci vtrhnou v plném biologickém ochranném obleku do nějakého neznámého skladiště, kde na ně mohou čekat nepředstavitelné věci.

Já k těmhle lidem nikdy nepatřil. Jsem vědec. Přinejmenším jsem kdysi snil o tom, že vědcem budu.

„Zastav,“ řekl jsem.

Nadine zajela s edisonem k obrubníku. Automatické řízení začalo pípat a cinkat.

Otevřel jsem dveře na své straně a vyzvracel se na ulici.

Z vysílačky se znovu ozval Hartův hlas. „Jste tam vzadu všichni v pořádku? Ztratili jsme spojení.“

„Všechno v pohodě,“ odpověděla Nadine. „Hned jsme tam.“

Otřel jsem si rty, několikrát si odplivl a pak jsem znovu zavřel dveře.

Nadine neřekla ani slovo. Nemusela. To, jak jsem vždycky před nástupem do akce vyzvracel půlku žaludku, bylo nejblíž jakémukoli společnému rituálu.

Znamenalo to, že teď můžeme jít na věc.

Sešlápla pedál.

Zadní část dodávky SWAT týmu se začala znovu přibližovat.

Přestože jsem ostré akce vždycky nenáviděl, vždycky jsem se sám sebe snažil přesvědčit, že to musím brát jako součást svého pokání.

Většina vědců, které jsme dostali do hledáčku, nebyla stručně řečeno nic lepšího než ostatní kriminálníci. S každým rokem na černém trhu narůstala poptávka po syn-bio produktech a daly se tak vydělat obrovské peníze, ať už šlo o pečlivě navržené domácí mazlíčky, oblečení z pavoučího vlákna, exotické geneticky upravené potraviny nebo dokonce zbrusu novou formu života, kterou vynalezla laboratoř v kanadském Vancouveru a která vypadala jako malá růžová gorila a která se zařadila mezi velké symboly postavení mezi ruskými oligarchy.

Vylepšovaly se i běžné druhy zboží a služeb na černém trhu, které jsme znali z dřívějška.

Vylepšená marihuana a heroin.

Erotické panny, zabalené v syntetické lidské pokožce a svalstvu.

Jedna tajná laboratoř v Mexico City, kterou obsadili federales, stavěla pro šéfy kartelů „vosy pomsty“. Tenhle druh hmyzu dokázal útočit na jakéhokoli člověka podle jeho genetického profilu. Byly také vybaveny primitivním systémem Scythe, který jim umožňoval modifikaci genových sítí, takže jejich útok vedl k poškození mozku, šílenství a mučivé smrti.

Pro jiné byly hry s genetikou pouhou cestou jak ukázat, že něco umějí – jako například čtveřice studentů z Brownovy univerzity, kteří prostě jen chtěli vědět, jestli dokáží znovu oživit pravlka obrovského, který vyhynul před nějakými osmi tisíci lety.

A pro několik vybraných jedinců šlo o čistě osobní snahu, což se například týkalo sociálně odloučeného, ale jinak geniálního šestnáctiletého dobrodruha, který se pokoušel o vytvoření masožravé bakterie, odolné všem antibiotikům, jejíž pomocí se chtěl pomstít šikanujícímu spolužákovi ze střední školy.

Nebo nebezpečný genetik, kterého jsme chytili, když se snažil naklonovat vylepšenou verzi své zesnulé manželky pomocí enukleovaných lidských zygot, koupených na černém trhu.

Nebo zoufalí rodiče bez zdravotního pojištění, kteří se snažili somaticky upravit svalovou dystrofii v DNA svého syna. Sice se jim ji podařilo vyléčit, ale mimoděčné mutace, které nechtěně vyvolali, změnily fungování jeho čelního mozkového laloku, takže se proměnil v psychotického jedince, který nejdřív zavraždil je a pak sám spáchal sebevraždu.

Pak tu ještě byly laboratoře z nočních můr, kde teroristické organizace připravovaly patogeny a zbraňové systémy, založené na upravených životních formách. Jako například skupina v Paříži, která se nacházela jen krok od vypuštění syntetického příbuzného pravých neštovic, než se na jejich skladiště rozhodl Evropský úřad pro genetickou bezpečnost použít termobarickou bombu.

Ukončování podobných operací mé svědomí nikterak nezatěžovalo.

Operace, které mě bolely, byly vždycky zaměřené na opravdové vědce. Na ty, kteří se věnovali opravdu průlomové práci a snažili se zachraňovat lidstvo v dobách, kdy všechny vlády na světě zpanikařily a bylo naprosto nemožné dělat práci genetických inženýrů.

Lidé jako třeba Anthony Romero.

Pořád jsem na něj ještě čas od času myslel. Založil si laboratoř na ranči poblíž rezervace Bighorn National Forest u Sheridanu ve Wyomingu.

Před tím, než zákon o ochraně genofondu absolutně ukončil veškerý soukromý a univerzitní genetický výzkum, stál doktor Romero v čele genových terapií, určených pro léčbu rakoviny. Mluvilo se o tom, že se dostal na užší seznam kandidátů na Nobelovu cenu za medicínu nebo fyziologii. To všechno skončilo, když v komentáři pro New York Times ostře odsoudil zákon o ochraně genofondu jako boj s čarodějnicemi, který zachází příliš daleko, a díky tomu si zatarasil cestu na seznam genetiků, schválených vládou.

Doktora Romera jsme zatkli v poklidu o půl třetí ráno, zatímco na háj borovic poblíž jeho ranče padal lehký poprašek sněhu. Bylo mi fyzicky špatně, když jsem mu nasazoval pouta a usazoval ho na zadní sedadlo našeho auta. Problém nebyl v tom, že jsem zatýkal hrdinu a člověka, kterému jsem záviděl jeho kariéru a život. Také jsem ho zároveň odsuzoval na doživotí, protože jsem ani v nejmenším nepochyboval o tom, že si v jeho případě nebude ministerstvo spravedlnosti brát servítky.

Na druhou stranu ale porušil zákon. Nebo ne?

Když jsme doktora Romera předávali agentům na letišti Sheridan County, vědec se na mě podíval a řekl něco, na co do konce života nezapomenu.

„Vím, že se snažíte udělat dobrou věc, ale tyhle vědomosti prostě nedokážete vrátit zpátky.“

Sledoval jsem, jak ho agenti odvádějí do tryskáče a na letištní ploše roztávají vločky sněhu a nikdy dřív jsem se necítil tak mizerně.

Připadal jsem si jako zrádce budoucnosti.

Dodávka SWAT týmu zahnula do vedlejší uličky a Nadine navedla auto za ně.

Prohlédl jsem si celé okolí v šedozeleném odstínu nightshadů, a předpokládal jsem, že se kolem nás budou tyčit budovy průmyslové čtvrti. Místo toho jsem o kousek dál v uličce zahlédl nakloněné plůtky a garáže, tvořící zadní trakt viktoriánských domů, jejichž příkře vysoké střechy se zařezávaly do hvězdami pokryté oblohy.

„Tohle je obytná čtvrť,“ řekl jsem.

„Divné, že?“

Už jsme dělali několik zátahů v laboratořích, schovaných ve sklepích nebo v garážích obytných domů. Vybavení, nutné k použití těch jednodušších technologií, bylo dost jednoduché na to, aby se vešlo do těchto prostor. Ale při operaci v měřítku a rozsahu, který jsme předpokládali dnes večer – a která si pro spolupráci zjednala služby člověka formátu jako byl Henrik Soren – bych si vsadil, že najdeme skladiště. Ne viktoriánský dům v historické čtvrti.

Přepnul jsem vysílačku z centrální konzole do bluetoothových sluchátek. „Tady Logan. Opravdu jsme na správné adrese?“

„Jsme na adrese, kterou nám dal váš informátor.“

Příslušníci SWAT týmu chtěli být za všech okolností vtipní.

„Který dům to je?“

„Ten s kupolí. Právě vypouštíme dron. Čekejte.“

Čelním sklem jsem viděl, že čtveřice příslušníků SWAT týmu už vystoupila ze své dodávky a jeden z nich připravoval dron, vybavený termálními senzory. Proletí kruhem kolem místa zásahu a pokusí se vyhledat zdroje tepla, abychom měli alespoň přibližnou představu, na kolik protivníků se máme při ostrém zásahu připravit.

Tým SWAT vstoupí dovnitř jako první, zajistí vstup a já s Nadine budeme hlídat zezadu. Jakmile se podaří laboratoř dostatečně zajistit, budou čtyři muži udržovat bezpečný perimetr, abychom se my dva mohli pustit do práce, zajistili vybavení a odhadli, k čemu se na tomto místě vědci chystali.

Utáhl jsem magnetické popruhy na indukční neprůstřelné vestě a vytáhl z přepravní schránky osobní zbraň. Byla to G47, upravená pro střelivo ráže .45. Poté, co jsem prošel několika raziemi ve skladištích s mizerným osvětlením, jsem si na rám glocku nechal upevnit držadlo pro taktickou baterku.

Nadine mezitím zasunula bubnový zásobník na svou vlastní osobní zbraň, útočnou brokovnici Atchisson. Sice jsem si z ní vždycky dělal legraci kvůli tomu, že jde do akce ozbrojená tímhle dělem i přesto, že máme podporu plného SWAT týmu, ale měla na to vždycky jasnou odpověď. Než jsme začali pracovat spolu, dostala se jednou jedinkrát do úzkých při nasazení ve Spokane ve Washingtonu. Vyprázdnila tehdy celý zásobník střel ráže .40 do těla vědce, který si trochu pohrál s editací vlastních genů – týkalo se to skupin genů v sítích SKI, PGC-1α a IGF-1. V důsledku těchto změn prošly kosterní svaly společně s mitochondriemi podezřelého cyklem masivní hypertrofie, takže byly obrovské a měly velkou hustotu. Ten člověk, kterého mi popisovala jako větší verzi komiksového padoucha Kingpina, ji málem umlátil k smrti, než konečně vykrvácel.

Jak ale Nadine s oblibou zdůrazňovala, na celé Zemi neexistoval tvor, kterého by nesložil celý zásobník dvaceti nábojů z brokovnice, nastavené na automatickou palbu.

Ve sluchátku jsem zaslechl hlas velitele Harta: „Ve sledovaném prostoru jsme nezachytili žádné tepelné stopy.“

„Rozumím.“

Doma nebyl nikdo a takhle jsme to měli nejradši. Teď prozkoumáme prázdnou laboratoř a počkáme, až se vědci vrátí domů. Bude daleko jednodušší, když je sebereme na ulici, než abychom se je snažili zvládnout v místnosti plné výbušných chemikálií a nebezpečných bio činitelů.

Podíval jsem se na hodinky: 2:35.

Do prvního světla jsme měli k dobru skoro tři hodiny.

Podíval jsem se na Nadine. „Jdeme?“

Venku bylo dost chladno, abych viděl páru svého dechu.

Vytáhli jsme z kufru své ochranné obleky s noční kamufláží a navzájem si je pomohli obléct. Byly vybaveny samostatnými dýchacími přístroji a doplněny speciálně vyrobeným hledím, které poskytovalo širší pole výhledu v bojových situacích.

Nakonec jsme otevřeli vzduchové nádrže a zařadili se za čtveřici příslušníků SWAT týmu.

„Noční vidění, nebo svítilny?“ zeptal se Hart.

„Svítilny,“ odpověděl jsem. Bylo tu příliš mnoho okolního světla a na nebi vycházel úplněk. Jeho záře začne brzy dopadat okny do domu.

Zadní plot byl příliš vysoký, než abychom přes něj mohli nahlédnout dovnitř, ale prošli jsme brankou na dvůr, aniž bychom něco rozbili.

Trávník už neviděl vodu nebo jakoukoli péči celé věky.

Plevel narostl do pasu.

Zvedl jsem oči k oknům starého domu. V několika chybělo sklo úplně a za všemi panovala tma.

Vystoupali jsme po schodech na prohýbající se terasu, která nám vrzala pod nohama.

Velitel Hart si klekl u zadních dveří; zámek měl otevřený v deseti sekundách.

Následovali jsme ho do naprosté tmy.

Světlo z útočných pušek se dotklo nedokončené kuchyně.

Přešli jsme do jídelny, kde byly stěny oholené na podklad, visely z nich dráty a po podlaze bylo rozházené nářadí.

„Vypadá to na přestavbu,“ zašeptal jsem na otevřeném kanálu.

„Počkejte tady,“ přikázal velitel Hart.

Zůstal jsem s Nadine stát na hrubé podlaze prostoru, který musel být obývací pokoj.

I přes ochranný oblek jsem kolem sebe cítil piliny a polyuretan.

Okny, která vedla do ulice, dovnitř dopadalo měsíční světlo.

Zrak se mi pomalu začal přizpůsobovat.

Nad hlavou jsem slyšel kroky, přecházející z jedné místnosti do druhé, když SWAT tým systematicky prohledával první poschodí.

„Našli jste něco?“ zeptal jsem se.

„Nenašli. Nahoře to vypadá podobně jako dole. Stěny oholené na cihly.“

Nadine se na mě podívala.

„Myslíš, že si z nás Soren dělal legraci?“

„Proč by to dělal? Pořád ještě sedí ve vazbě. A ví, že ho nikdo nikam nepustí, než ukončíme zátah.“

Pod schodištěm do patra jsem si všiml dveří. Byly zajištěny visacím zámkem na čtyřčíselnou kombinaci. Zatáhl jsem za něj. Nepovolil.

„Pusť mě k tomu,“ ozvala se Nadine.

Když jsem se ohlédl, všiml jsem si, že někde sebrala cihlu.

Ustoupil jsem stranou a sledoval, jak udeřila do zámku.

Kov se roztrhl a rozbitý zámek spadl na podlahu.

„To jsme byli my,“ řekl jsem vysílačkou týmu. „Právě jsme urazili zámek na dveřích.“

„Máme namířeno zpátky dolů,“ řekl Hart. „Tady nahoře je úplně mrtvo.“

Zatlačil jsem do dveří.

S ostrým zaskřípěním na rezavých závěsech se otevřely.

Namířil jsem do černé temnoty svůj glock a světlo ozářilo staré dřevěné schody, které mířily dolů do sklepa.

Srdce se mi sevřelo.

„Chceš počkat na SWAT?“ zeptal jsem se.

„Žádné tepelné stopy. Nikdo není doma,“ odpověděla Nadine.

První schod pod mou vahou zasténal.

S každým dalším krokem se ochlazovalo.

Ani filtr v ochranném obleku nedokázal ze vzduchu vytáhnout pach plísně a vlhkého kamene.

Ve vysílačce hlásil příslušník SWAT týmu: „Přízemí je čisté.“

Když jsem sestoupil z posledního schodu na hliněnou podlahu, připadalo mi, že Nadine měla nakonec možná pravdu. Možná nás sem Soren poslal naprázdno. Nedokázal jsem si ale představit, proč by něco takového měl dělat.

„Když si to tak vezmeš,“ ozvala se Nadine, „tak nám Soren řekl jedině to, že předal zásilku člověku u předních dveří. Ani slovo o tom, že by šel dovnitř.“

„Co tím chceš říct?“

„Třeba tohle místo používají jako mrtvou schránku.“

„To by dávalo větší smysl než provozovat sofistikovanou laboratoř v obytné čtvrti,“ připustil jsem a napadlo mě, jestli jsme opravdu cestou sem zbytečně ztratili čas.

Jistě, mohli jsme zadržovat Sorena na sedmdesát dvě hodiny. Trochu ho vyděsit. Ale nic jsme na něj neměli. Podle laboratoře byla jeho zavazadla čistá.

Přejel jsem hlavní pistole se svítilnou po otevřeném prostoru sklepa.

Jak jsem dýchal, zamlžovaly se mi okraje hledí.

Stěny tvořily původní kamenné základy domu.

Zahlédl jsem zrezivělý kotel.

Zaprášený nábytek.

A podivnou černou kostku o hraně zhruba jedné stopy, která ležela ve starém, rozpadajícím se dřezu.

„Logane.“ V Nadinině hlase zazněl tón, který okamžitě přitáhl mou pozornost.

Obrátil jsem se k ní.

„Podívej,“ řekla.

Přesunul jsem svůj paprsek světla a zahlédl kameru, postavenou na stativu. Byla namířená na nás.

Zablikala na ní červená žárovka.

„Právě začala nahrávat,“ řekl jsem.

SWAT tým scházel z prvního poschodí do přízemí.

Pomalu jsem přejel kuželem světla po sklepě.

Teď už jsem si nedělal starosti, jestli jsme sem nejeli zbytečně. Něco mi na tom ale nesedělo.

Znovu jsem osvítil kostku ve dřezu uprostřed místnosti, které jsem si všiml před chvilkou.

Začala se rozevírat.

„Nadine,“ řekl jsem.

„Vidím.“

Když se strany kostky rozložily, světlo z mé svítilny projelo koulí, vyrobenou z něčeho, co připomínalo led. Měla velikost přibližně kuželkové koule, a podle množství páry, která vzlínala z jejího povrchu, jsem usoudil, že byla buď prudce podchlazená, nebo vyrobená z něčeho jiného než vody.

„Je tady ještě další,“ ozvala se Nadine.

Obrátil jsem se a sledoval, jak její svítilna prozařuje další ledovou kouli pod schodištěm.

„Co to sakra je?“ zeptala se.

Řekl jsem: „Vůbec se mi tohle všechno nechce líbit-“

Přerušilo mě hlasité bzučení, které zaznělo ze suchého dřezu.

Vykročil jsem k němu. Zahlédl jsem zdroj vibrací. Ucítil jsem výbuch paniky.

Vedle ledové koule ležel telefon s dotykovou obrazovkou, která se rozsvítila příchozím hovorem. Z telefonu vedly dva dráty do díry v dřezu a mizely pod ledem.

Ledové koule začaly zářit modrým světlem, usazeným v jejich středu.

„Všichni ven!“ zařval jsem.

SWAT tým stačil sotva dorazit do půli schodiště.

Nadine je bleskově následovala do přízemí.

Sledoval jsem, jak všichni zmizeli ze sklepa a sám jsem byl jen pár sekund od prvního schodu, když celý podzemní prostor zalilo bílé světlo.

Na hrudi jsem pocítil obrovský tlak.

Pak jsem zničehonic ležel na zádech na podlaze a díval se na odhalenou izolaci pod podlahou přízemí.

Hledí kápě bylo na mnoha místech poškrábané a popraskané, a průhledný plast narušovaly drobné, čiré úlomky. Nejdřív jsem vůbec nechápal, co by to mohlo být, a pak se hrot jednoho z roztříštěných kousků protáhl do kapky a do levého oka mi z něj ukápla mrazivá tekutina.

Dokázal jsem pomalu zvednout pistoli a posvítit si zvenčí na svůj ochranný oblek. Byl roztrhaný a propíchnutý na více místech, než jsem dokázal spočítat.

Spalující panika.

Pak mě zaplavila bolest.

Paže a nohy – v podstatě každý kousek těla, který nechránila neprůstřelná vesta – mě začaly zničehonic pálit, jako by mě pobodaly tisíce žhavých včel.

2

Když jsem se nadechl, sevřela mi celý hrudník mučivá bolest.

Zaslechl jsem, jak sténám.

Otevřel jsem oči.

Ležel jsem na nemocničním lůžku.

Na stojanu vedle mě v pravidelných intervalech pípal monitor životních funkcí, a z infuzního vaku mi něco proudilo do žíly přes intravenózní jehlu přilepenou k silně obvázané paži. Druhou ruku a nohy jsem měl omotané gázou.

Daleko víc mě ale znepokojovala neprůhledná plastová přepážka, která ze všech stran obklopovala moje lůžko. Viděl jsem za ní jen siluety a nejasné tvary. Hlasy, které jsem slyšel, byly zmatené a vzdálené.

Snažil jsem se rozpomenout na poslední věc před tím, než jsem ztratil vědomí, a ať už za to mohla moje zranění nebo léky, nějakou chvíli mi to trvalo.

Ležel jsem na špinavé podlaze ve sklepě pod viktoriánským domem v Denveru, do kterého jsme jeli udělat razii. Došlo k výbuchu. Pokusil jsem se vstát, ale bolest v hrudi mě ochromila.

A tak jsem zůstal ležet ve tmě a přemýšlel jsem, kam zmizel zbytek našeho týmu.

Uvažoval jsem, jestli umírám.

Bolest dokáže zkreslit vnímání času, takže jsem neměl představu, jak dlouhá doba vlastně uběhla, než jsem zaslechl dusání kroků, které se ozvalo na schodišti nade mnou. Obklopil mě tým záchranářů v ochranných oblecích, a jakmile jeden z nich zaznamenal mou extrémní bolest, milosrdně do mě napumpoval nějakou nádhernou drogu.

Odplul jsem daleko do uklidňujícího moře temnoty.

A pak jsem se probudil tady.

Ať už bylo „tady“ kde chtělo.

„Buďte zdráv, Logane. Jak se cítíte?“

Hlas zazněl z malého reproduktoru, umístěného na stolku vedle postele. Byl to překvapivě hluboko posazený ženský hlas.

„Dýchání bolí,“ odpověděl jsem. „Hodně.“

„Jak byste ohodnotil svou bolest na stupnici od jedné do deseti?“

„Sedm. Možná osm.“

„Po vaší pravé ruce leží tyčka s fialovým tlačítkem. Když je několikrát stisknete, dostanete do žíly trochu morfinu.“

Natáhl jsem ruku, ale pak jsem zaváhal.

Už jsem kdysi na morfinu byl – stalo se to v důsledku nepovedeného zátahu v Inland Empire, kde jsem přišel o partnera a získal díru do břicha navíc. Morfin jsem měl moc rád. Ale byl jsem po něm tak uvolněný, že jsem sotva dokázal sledovat ten nejjednodušší rozhovor. A v tomhle okamžiku jsem víc než stav bez bolesti potřeboval odpovědi.

„Kde jsem?“ zeptal jsem se.

„Zdravotní centrum Denver. Jmenuji se doktorka Singhová. Pracuji tu jako intenzivistka.“

Nabral jsem další bolestný dech.

„Jsem na jednotce intenzivní péče?“

„Správně.“

Pane jo. S tím, jak po celém světě proudily vlny nových virů a mutací známých chorob, byla po místech na jednotce intenzivní péče vždycky velká poptávka a nikdy jich nebyl dostatek. Buď tedy GPA zatahala za pár důležitých nitek, aby mě na jedno dostala, nebo jsem na tom byl vážně opravdu hodně špatně.

„Umírám?“

„Ne, vaše životní funkce jsou momentálně v pořádku.“

„Proč je tu ta plastová stěna?“

„Vzpomínáte si, co se včera v noci stalo?“

„Byl jsem na zátahu. Něco tam vybuchlo.“

„V tom sklepě explodovalo improvizované výbušné zařízení. Mohl jste být něčemu vystavený.“

Sevřel mě stisk ochromujícího strachu.

„Jako například čemu?“ zeptal jsem se.

„Neznámému patogenu nebo toxinu.“

„A byl jsem, nebo ne?“

„To ještě nevíme. Provádíme testy. Podle mého názoru to na otravu nevypadá. Funkce všech orgánů jsou v normálu.“

„A co ti ostatní, co tam byli se mnou? Moje partnerka Nadine. SWAT tým.“

„Všechny jsme je pro jistotu vzali sem do karantény. Ale když nálož vybuchla, byli všichni mimo sklepní prostory. Jejich ochranné obleky zůstaly neporušené.“

Nepohodlně jsem se na lůžku přetočil na druhý bok.

Bolest se stupňovala a fialové tlačítko mě volalo.

„Jaká zranění jsem utrpěl?“ zeptal jsem se.

„Máte dvě zlomená žebra. Tři naražená žebra. Vaše levá plíce se zhroutila, ale to už jsme napravili. A obě ruce a nohy jsou pokryté tržnými ranami z úlomků ledu.“

„Byla to tak silná exploze?“

„Byl jste uzavřený v těsném prostoru, takže rozdíl tlaku mezi vašimi orgány a tlakovou vlnou nějaké škody způsobil. Nešlo naštěstí o nic, co by vás ohrožovalo na životě. Nic, z čeho byste se nedokázal uzdravit.“

Usoudil jsem, že bolest dosáhla takové hranice, že se dokážu soustředit na své myšlenky méně, než kdybych v sobě měl morfin.

Několikrát jsem stiskl fialové tlačítko.

Úleva přišla okamžitě.

V příští sekundě jsem ucítil stav beztíže a teplo.

„Vidím, že jste aktivoval svou morfinovou pumpu. Zkuste se trochu prospat, Logane. Za pár hodin vás přijdu zkontrolovat.“

Znovu jsem se probudil.

Tentokrát mi něco připadalo jinak.

Dělo se něco špatného.

Stále jsem cítil bolest, která se mi šířila z hrudi, ale teď mě začalo bolet i celé tělo a připadalo mi, že se uvařím. Přikrývka a prostěradlo byly prosáklé mým potem. Stékal mi do očí a nedýchal jsem, ale spíš lapal po dechu.

Monitor životních funkcí vedle lůžka pípal příliš rychle.

U hlavy postele někdo stál a vyprazdňoval do kapačky obsah injekční stříkačky.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Připadalo mi, jako by můj hlas zněl z dálky. Slova působila nezřetelně.

Postava lékaře nebo ošetřovatele se na mě zahleděla obličejovým štítem ochranného obleku. Snažil jsem se v jejích očích vyčíst, jak moc vážná situace je, ale unikalo mi to.

Její hlas ke mně doléhal z reproduktoru, umístěného v obličejovém štítu. Zněl podobně jako hlas lékařky, se kterou jsem mluvil dřív, ale nedokázal jsem se rozpomenout na její jméno.

„Máte velice vysokou horečku, Logane. Snažíme se ji co nejrychleji srazit.“

„Jak vysokou?“

„Moc vysokou.“

Řekl jsem jí na to něco, co i mně znělo pomateně.

Plastové dveře se se zasvištěním zipu rozepnuly a do mé bubliny vstoupila další postava, zahalená plným ochranným oblekem.

„Mám ty chladicí obklady, doktorko Singhová.“

„Děkuji, Jessico.“

Doktorka Singhová odložila injekční stříkačku a stáhla přikrývku, kterou jsem měl přes sebe přehozenou. Propotil jsem všechny obvazy a nemocniční noční košili, do které mě navlékli.

Pak mi opatrně zvedla hlavu z polštáře a Jessica mi ovinula chladivý obvaz kolem krku.

Snažil jsem se jí zeptat, jestli umírám, ale světla se proměnila v záplavu zářivých barev. Úplně jasně jsem viděl, jak opouštějí mé rty a rozstřikují se ve vlně vybuchujících ohňostrojů.

S pocením a sténáním jsem se prodíral horečnatými sny divočejšími než cokoli, co jsem kdy v životě zažil.

Fantastické.

Repetitivní.

Děsivé.

Když jsem se znovu probudil, horečka už klesla.

Přestože mě na hrudi stále ještě bolelo, nebyla to ta oslepující bolest, jakou jsem zažil dřív.

Ležel jsem ve své bublině znovu sám a hlas doktorky Singhové se znovu ozýval z reproduktoru na stolku.

„Dobré ráno, Logane. Jak se cítíte?“

„Líp.“

„Docela jste nás vylekal. Naměřili jsme vám skoro dvaačtyřicet stupňů.“

„Omlouvám se, ne že bych se snažil překonat nějaký rekord.“

„Takhle vysoké horečky tady nemáme rádi. Na téhle hranici už se může stát úplně všechno – poškození orgánů, mrtvice a dokonce i smrt.“

„Co tu horečku způsobilo?“ zeptal jsem se.

„Pořád ještě děláme testy, abychom si to vyjasnili, ale prozatím nemáme žádnou stopu, že by ji vyvolala bakterie nebo infekce. Proto se momentálně spíš přikláníme k názoru, že by za ní mohly stát viry.“

Kurva.

Nějaký šílený vědec, který měl s GPA nevyřízené účty, na mě nastražil past. A dokonce natočil okamžik, kdy došlo k přenosu.

Představa, že se mi v těle pohybuje syntetický virus, ozbrojený mačetou, byla strašná, ale daleko strašnější bylo pomyšlení na další důvod, proč lidé přepracovávali viry – byly to skvělé přepravníky pro vnášení cizích genetických informací do buněk. Jinými slovy se daly využít, aby nakazily lidi změnovým agens, schopným přepsat jejich DNA.

A tak jsem v karanténě bezmocně přemýšlel o tom, že by mě virus dokázal nakazit něčím jako je Scythe, modifikátorem DNA, který dokázal přepsat informace o tom, co mě tvoří, a to byla daleko děsivější představa než možnost, že jsem se nakazil jakoukoli chorobou.

„Přišel za vámi někdo, kdo by vás chtěl pozdravit.“

Z reproduktoru se ozval nový hlas.

„Logane?“

Usmál jsem se tak široce, až mi praskl vyschlý koutek úst.

„Beth?“

„Jsem přímo tady, ve vedlejší místnosti.“

Z jejího hlasu bylo slyšet, že pláče.

Tak jsem se taky rozplakal.

Mohla za to skutečnost, že její hlas mi byl povědomý – tahle žena mě milovala přese všechno, co o mně věděla – a pomyšlení, že jsem o tohle všechno mohl při jediné sekundě výbuchu improvizovaného výbušného zařízení přijít.

„Kdy jsi dorazila do Denveru?“ zeptal jsem se.

„Včera. Skočily jsme s Avou do loopu, jakmile jsme se doslechly, co se stalo.“

„Ava je tady taky?“

„Ahoj, tati.“

„Bože můj, ahoj, děvče, ani nevíš, jak rád tě zase slyším.“

„Já tebe taky.“

„Co vám všechno řekli?“ chtěl jsem vědět.

„Dohromady moc ne. Edwin říkal, že ta laboratoř, do které jsi šel, vybuchla. A lékaři nám řekli, že jsi mohl během toho výbuchu být něčemu vystavený, a proto musíš být v karanténě.“

„Omlouvám se, že nám nevyjde ten víkend. Už jsme měli dávno být v Shenandoah.“

„Jakmile tě pustí, tak hned vyrazíme,“ ozvala se Ava.

„Nezanedbáváš učení, miláčku?“

„Nezanedbávám.“

„Nechci, abys zase začala zameškávat učivo. A že jsem skoro vybuchl není žádná výmluva.“

„Myslím, že je to skvělá výmluva. Ale mám s sebou notebook. Doháněla jsem látku, když jsme seděly v čekárně.“

„Dobře,“ vložila se do řeči Beth. „Říkají nám, že tě máme nechat chvilku odpočinout.“

„Zůstanete s Avou poblíž?“

„My nikam nepůjdeme.“

V noci se mi vrátily horečky.

Snažil jsem se usnout, ale divoké sny mě dohnaly.

Neustále jsem halucinoval, že se nacházím ve svém těle, ale dokážu sledovat, jak mi virus útočí na buňky. Pak jsem se proměnil ve virus, který rozpouští mě a mé genetické instrukce přes stěny buněk a unáší je, aby vytvářel sám sebe. Víc částic viru.

A znovu a znovu a-

Prodral jsem se ke žhnoucí, nepříčetné přítomnosti.

Ošetřovatelky v ochranných oblecích mi balily krk do chladivých obvazů a sypaly mi na hruď led.

Sténal jsem.

„Jsem virus,“ řekl jsem. „Jsem virus.“

Doktorka Singhová nařizovala: „Šest set miligramů interferonu v injekci.“

Zvedl jsem oči k jejímu obličejovému štítu. „Cítím to ve svých buňkách.“

Doktorka Singhová mi nevěnovala pozornost a podívala se na ošetřovatelky.

„Další led. Pospěšte si.“

V mém plastovém království začalo pršet, ale nebyla to bouřka, jakou bych kdy v životě zažil.

Jednotlivé kapky vypadaly jako zářící písmena -

- adenin, guanin, cytosin a thymin: čtyři chemické báze, ze kterých se skládá kyselina deoxyribonukleová.

DNA.

Vzduch byl naplněný nukleobázemi.

Pohybovaly se do strany.

Vytvářely vířící smrště.

Stékaly po stěnách plastové přepážky.

Nekonečné, záhadné permutace nejdůležitějšího základního plánu veškerého života na zeměkouli.

Cítil jsem, jak mi písmena dopadají na tvář.

Vdechoval jsem je.

Příval biokódu, který se stále měnil a mutoval.

Hlavu jsem měl jako v jednom ohni a napadlo mě, že kdyby se mi podařilo tenhle kód rozluštit, dokázal bych pochopit, co se mnou ten virus provádí.

Když jsem se probral, seděla vedle mě postava v ochranném obleku. Žebra už mě tolik nebolela a horečka ustoupila, ale byl jsem unavený do morku kostí.

Postava v ochranném obleku se ke mně obrátila.

Podíval jsem se do tváře Edwinu Rogersovi, svému nadřízenému a řediteli Gene Protection Agency. Viděl jsem ho opravdu rád. Ucházel jsem se o zaměstnání u GPA okamžitě poté, co mě pustili z vězení. Nenapadlo mě, že by mě mohli brát vážně, ale Edwin Rogers mě vzal přímo k sobě na pohovor, a i přes řadu těžkých zločinů, které jsem měl v trestním rejstříku, a přesto, že mi naprosto chyběly zkušenosti v jakémkoli bezpečnostním sboru, mě zaměstnal hned ten den. Vysloužil si tím mou věčnou věrnost.

„Podívejme se, kdo se nám probudil,“ poznamenal Edwin.

„Zdravíčko,“ řekl jsem ochable. „Jak to vypadá s Nadine?“

„Pořád je v karanténě a pořád bez příznaků. Nejspíš ji dneska nebo zítra pustí. Obávám se, že jsi to schytal ze všech nejhůř.“

„A víme už, co to ,to‘ je?“

Edwin si odkašlal. „Jak ti už samotnému určitě došlo, byla to past. Pořád ještě zadržujeme Henrika Sorena. Obžalujeme ho z pokusu o vraždu.“

„Řekl vám k tomu něco?“

„Zatím vůbec nic. Přísahá, že jen ve čtvrtek ráno doručil zboží člověku na té adrese.“

„Žádná jména nepadla?“

„Dal nám všeobecnou podobu a jméno z dark webu, což-“

„Je nám k ničemu,“ dokončil jsem za něj. Opřel jsem se, abych se zkusil posadit, a bolest mi přejela po žebrech pohrabáčem. Edwin mi pomohl přerovnat polštáře pod zády. „Byl jsi v tom sklepě, kde se to stalo?“

„Byl. Našli jsme pozůstatky dvou ledových bomb. Rozhodně jde o nejdivnější improvizované výbušné zařízení, jaké jsem v životě viděl.“

„Ten led byl z vody, nebo-“

„Z vody, vyrobený pod obrovským tlakem. Výbuch pak proměnil ledové odštěpky ve střepiny. Tak se stalo, že ti úplně roztrhaly ochranný oblek. A tebe samotného.“

„Dokázali jste získat nějaké zbytky vody nebo těch ledových úlomků?“

„Ano. A právě jsme dokončili sekvenování vzorku. Ty ledové koule obsahovaly virus v hluboce podchlazeném stavu.“

Zničehonic jsem přestal cítit veškerou únavu.

„Popravdě řečeno to bylo vymyšleno docela chytře,“ pokračoval. „Obsah bomby se do tebe dostane povrchovými zraněními a roztaje, aniž by způsobil nějaké dlouhodobé poškození.“

„Bože můj.“

Položil mi ruku v tlusté rukavici na rameno. „Než tě popadne děs, tak ti řeknu na rovinu, že to není žádný virus ze skupiny filovirů, ze kterých jsi měl nejspíš největší hrůzu. Není to ebola ani marburg. Víme, že to nejsou neštovice. Překvapivě má znaky charakteristické pro čeleď Orthomyxoviridae.“

„Chřipka?“

„Ano.“

„Syntetická?“

„Předpokládáme.“

Pak jsem konečně položil otázku, kterou jsem měl na jazyku, ale nejraději bych se jí vyhnul. „Obsahuje virus komplex Scythe?“

Přikývl.

Do hajzlu. Byl jsem infikovaný – ne nějakým virem neznámého původu, ale takovým, který do mě dopravil kód nejpropracovanějšího systému pro modifikaci genomu, jaký kdy tahle planeta poznala. Bylo skoro jasné, že byl navržen tak, aby mě nezlikvidoval, ale upravil vybrané buňky v mém těle a pravděpodobně přepsal a upravil části mé DNA.

„Víte, na které geny a sítě se zaměřil?“ zeptal jsem se.

„Zatím ne, ale provádíme test a plnou analýzu vzorku tvých bílých krvinek.“

Snažil jsem se postavit ochromující vlně strachu, ale nedokázal jsem ji zadržet. Prostě mě zalila. Přestože mě to sotva překvapilo, byla to ta nejhorší možná zpráva. Koneckonců jsem to byl já, kdo ležel na holé podlaze sklepa a do koho se vpíjely ledové úlomky. Ukázalo mi to ale realitu mé situace tím nejjasnějším způsobem.

Edwin se natáhl přes zvýšenou hranu postele a poplácal mě po rameni.

„Chci, abys to slyšel ode mě. Toho člověka, který ti to udělal, rychle najdeme a pořádně mu nachčijeme do kafe. Ty se soustřeď na to, aby ses uzdravil.“

„Budu se snažit, pane.“

Snažil se mě ukonejšit, ale ani zatčení pachatele mi nepomůže, pokud se ukáže, že změny ve své DNA nedokážu přežít. Systém Scythe mohl v mém genomu napáchat v podstatě jakékoli škody.

Pokud by byl lidský genetický kód napsán ve formě knihy běžné velikosti, tato kniha o tloušťce dvaceti poschodí by obsahovala zhruba tři miliardy permutací písmen A, C, G a T, která představovala čtveřici nukleobází – adenin, cytosin, guanin a thymin. Konkrétní seřazení těchto čtyř nukleobází vytváří kód pro veškerý život na planetě. Tento kód vytváří genotyp, a způsob, jakým se fyzicky odráží v životní formě (například v barvě očí) se společně s interakcemi s okolním prostředím označuje jako fenotyp. Porozumění spojitosti mezi genotypem a fenotypem – a tím, který kód DNA programuje jaké rysy – nám stále ještě uniká.

Edwin vstal z křesla. Pak přešel ke dveřím v plastové zástěně, otevřel je a prošel na druhou stranu.

Sledoval jsem, jak mě uzavírá v mém vlastním plastovém světě a cítil jsem se nekonečně osamělý.

Připomnělo mi to dobu, kterou jsem strávil ve vězení, a bolestivé sledování toho, jak mohou ostatní lidé přicházet a odcházet, jak se jim zlíbí.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2