Obsah

- jedna

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- dvě

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- tři

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- čtyři

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- pět

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- šest

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- sedm

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- Poděkování

- Ilustrace

- Citované překlady

- Doslov

- V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Michel Houellebecq

ZNIČIT

O D E O N

Copyright © Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 2022

Translation © Alan Beguivin, 2022

ISBN 978-80-207-2148-8

jedna

1

Některá pondělí na samém konci listopadu nebo na začátku prosince má člověk pocit, hlavně když je nezadaný, jako by procházel chodbou smrti. Letní prázdniny jsou dávno zapomenuty, nový rok ještě daleko; blízkost nicoty je neobvyklá.

V pondělí 23. listopadu se Bastien Doutremont rozhodl jet do práce metrem. Když vystupoval ve stanici Porte de Clichy, uviděl před sebou onen nápis, o němž mu říkalo několik kolegů v předchozích dnech. Bylo něco po desáté dopoledne; nástupiště bylo liduprázdné.

Už od jinošství se zajímal o graffiti v pařížském metru. Často si je fotil svým obstarožním iPhonem – už se nejspíš došlo ke 23. generaci, on se zastavil u 11. Fotky třídil podle stanic a linek, ve svém počítači jich měl řadu složek. Dalo by se říct, že to byl jeho koníček, ale on měl radši obrat teoreticky jemnější, ale ve své podstatě surovější: říkával, že mu tím příjemně ubíhá čas. Jedno z jeho oblíbených graffiti byl ostatně nápis vyvedený nakloněnými a přesnými písmeny, který objevil uprostřed dlouhé bílé chodby ve stanici Place d’Italie, energicky proklamující: „Čas nikam neběží!“

Plakáty, jež byly součástí akce „Poezie pařížského metra“ a se svou přehlídkou ochablých hloupostí jeden čas zaplavily pařížské stanice, než se kapilárně rozšířily do některých souprav, u cestujících vyvolávaly opakovaný nekoordinovaný hněv. Ve stanici Victora Huga tak narazil na: „Nárokuji si čestný titul izraelského krále. Nemohu jinak.“ Ve Voltairově stanici bylo graffiti brutálnější a úzkostnější: „Konečná zpráva všem telepatům, všem Štěpánům, co mi chtěli zkazit život: NE!“

Nápis ve stanici Porte de Clichy popravdě nebyl graffiti: obrovskými, dva metry vysokými, širokými černými písmeny se táhl po celé délce nástupiště směrem ke stanici Gabriela Périho. I když přešel na protější nástupiště, nedokázal text úplně vystředit, ale mohl si ho přečíst v celistvosti: „Přežívají monopoly / ve věhlasné metropoli“. Na tom nebylo nic znepokojivého ani explicitního; přesto šlo o ten druh věcí, jež mohly vzbudit zájem DGSI, Generálního ředitelství vnitřní bezpečnosti, tak jako všechny tajemné, nejasně výhružné vzkazy, které už několik let zamořovaly veřejný prostor, nedaly se přiřadit k žádné jasně vymezené politické skupince a jejichž internetová verze, kterou měl právě za úkol vyjasnit, představovala nanejvýš spektakulární a znepokojivý případ.

Na pracovním stole našel zprávu lexikologické laboratoře; přišla s první ranní poštou. Laboratorní analýza shromážděných zpráv umožnila vyselektovat padesát tři písmen – abecedních znaků, ne ideogramů; díky mezerám mezi nimi se podařilo tyto znaky poskládat ve slova. Poté se snažili provést bijekci s existující abecedou a první pokus učinili s francouzskou. Neočekávaně se ukázalo, že to odpovídá: když k šestadvaceti základním znakům přidali znaky s diakritikou, získali jich dvaačtyřicet. Tradičně se k tomu přičítalo jedenáct interpunkčních znamének, což vedlo k výsledku padesát tři znaků. Měli tedy před sebou klasický šifrovací úkol, kdy bylo třeba najít bijektivní souvztažnost mezi znaky zpráv a francouzskými znaky v širším smyslu. Bohužel po dvoutýdenním úsilí se ocitli v naprosto slepé uličce: nedokázali najít žádnou korespondenci pomocí žádného známého šifrovacího systému; něco takového se stalo poprvé od založení laboratoře. Šířit na internetu zprávy, které nikdo nepřečte, bylo pochopitelně absurdní, museli tu být příjemci – jenže kdo?

Vstal, připravil si espreso a s šálkem v ruce popošel k vysokému oknu. Na zdech budovy soudu se odráželo oslnivé světlo. Tomuto nestrukturovanému navršení obřích rovnoběžnostěnů ze skla a oceli, jež shlíželo na blátivé a ponuré okolí, nikdy nepřikládal žádné estetické zásluhy. Cíl, který sledovali architekti, také nebyla krása, ba ani potěcha, ale spíše předvedení určitého technického umu – jako by šlo v první řadě o to, ukázat se případným mimozemšťanům. Bastien nepoznal historické budovy na nábřeží Zlatníků 36, a necítil po nich tedy žádnou nostalgii, na rozdíl od svých starších kolegů; ale bylo třeba uznat, že tato čtvrť „nové Clichy“ den po dni směřovala k prosté a jednoduché urbanistické katastrofě; obchodní centrum, kavárny a restaurace, s nimiž počítal původní územní plán, nikdy nespatřily světlo světa a odpočinout si přes den mimo pracoviště bylo v nových prostorách téměř nemožné; zato nikdo neměl problém s parkováním.

O padesát metrů níže vjel na parkoviště pro návštěvníky Aston Martin DB11; Fred tedy dorazil. U geeka, jako byl Fred, jenž by si logicky měl pořídit Teslu, byla tato věrnost zastaralému kouzlu spalovacího motoru zvláštní – někdy se vrněním své V12 nechával minuty zasněně kolébat. Nakonec vystoupil, zabouchl dveře. S procedurami na vrátnici tu bude do deseti minut. Doufal, že Fred má novinky; popravdě se k tomu upínal jako k poslední naději, aby mohl na příštím jednání vykázat nějaký pokrok.

Když je před sedmi lety přijali do DGSI jako pracovníky pro konkrétní misi – za mzdu více než pěknou pro mladíky bez jakéhokoli diplomu či profesní zkušenosti –, přijímací pohovor se omezil na předvedení jejich schopnosti proniknout do různých internetových stránek. Patnáctce agentů BEFTI a dalších technických služeb ministerstva vnitra, již se při té příležitosti sešli, vysvětlili, jak se dostanou do RNIPP, Národního adresáře pro identifikaci fyzických osob, a tam jediným kliknutím dokážou aktivovat či deaktivovat kartu pojištěnce; jak postupují, aby pronikli na vládní daňové stránky a zde velmi jednoduše změnili výši přiznaných příjmů. Dokonce jim ukázali – tam byla procedura obtížnější, kódy se pravidelně měnily –, jak se vlomit do FNAEG, Národního automatizovaného rejstříku genetických stop, a tam modifikovat nebo odstranit profil DNA, a to i v případě již odsouzeného člověka. Jediná věc, o které usoudili, že bude lepší pomlčet, bylo jejich vniknutí na stránky jaderné elektrárny v Choozu. Na osmačtyřicet hodin ovládli systém a byli by mohli vyvolat proces nouzového zastavení reaktoru, čímž by připravili o elektřinu několik francouzských departementů. Nebyli by ovšem schopni způsobit větší jadernou nehodu – v jádru reaktoru zbýval šifrovací klíč o 4 069 bitech, který se jim ještě nepodařilo prolomit. Fred měl nový crackovací software, který chtěl vyzkoušet; ale ve shodě se toho dne usnesli, že možná zašli moc daleko, stránky opustili, zametli za sebou všechny stopy a už o tom nikdy nemluvili – s nikým jiným ani spolu. Té noci měl Bastien noční můru, v níž ho pronásledovaly obludné přeludy v podobě kompaktní hromady rozkládajících se novorozenců; na konci snu se objevilo jádro reaktoru. Než se znovu sešli, dali tomu nějaký čas, dokonce si ani nezavolali, a nejspíš v tuhle chvíli začali poprvé uvažovat, že vstoupí do státních služeb. Pro kluky, jejichž hrdiny byli v mládí Julian Assange a Edward Snowden, nebyla spolupráce s úřady nic samozřejmého, ale kontext poloviny 10. let tohoto století byl specifický: po několika smrtelných islamistických atentátech francouzská populace začala podporovat svou policii a armádu, a dokonce k nim pociťovala jistou náklonnost.

Fred nicméně smlouvu s DGSI po prvním roce neprodloužil; založil Distorted Visions, společnost zaměřující se na speciální digitální efekty a počítačovou grafiku. Na rozdíl od něj Fred nikdy nebyl úplně hacker; nikdy opravdu nepocítil rozkoš při objíždění sledu firewallů, podobnou potěšení ze slalomu, ani megalomanské opojení, jež se ho zmocňovalo, když hrubou silou útočil pomocí tisíců zombie počítačů, aby dešifroval obzvlášť nepoddajný klíč. Fred byl, tak jako jeho učitel Julian Assange, rozený programátor, schopný ovládnout za několik dní ty nejsofistikovanější jazyky, jež se na trhu neustále objevovaly – a této schopnosti využil k napsání naprosto inovativních algoritmů pro generování tvarů a textur. Často se říká, že Francouzi excelují v leteckém nebo kosmickém průmyslu, ale už méně se zmiňují speciální digitální efekty. Fredova společnost měla pravidelně klienty z řad největších hollywoodských blockbusterů; už pět let po založení dosáhla třetí příčky ve světě.

Když vešel do kanceláře a svalil se na pohovku, Doutremont okamžitě pochopil, že nenese dobré zprávy.

„Je to tak, Bastiene, nemám nic moc veselého,“ potvrdil mu to Fred zkraje. „No, povím ti něco k první zprávě. Vím, že ta vás tolik nezajímá; ale video je fakt zvláštní.“

První vyskakovací okno DGSI nezaznamenala; parazitovalo skoro výhradně na portálech pro prodej letenek a online rezervaci hotelů. Tak jako obě následující se skládalo z navrstvených pětiúhelníků, kruhů a textových linií v nerozluštitelné abecedě. Po kliknutí kamkoliv do okna se spustila sekvence. Záběr byl pořízen z převisu nebo ze vznášejícího se balónu; byla to asi desetiminutová statická scéna. Až k obzoru se táhla obrovská louka s vysokou trávou pod dokonale čistým nebem – krajina připomínala některé státy amerického západu. Vlivem větru se v travnaté ploše tvořily obrovské rovné čáry, které se pak protínaly a rýsovaly trojúhelníky a mnohoúhelníky. Vše se zklidnilo, plocha se opět srovnala do nedohledna; potom vítr opět zadul a mnohoúhelníky se znovu pospojovaly, čímž louku donekonečna rozparcelovaly. Bylo to krásné, ale nevyvolávalo to žádné zvláštní znepokojení; hluk větru nahrán nebyl, geometrie celku se rozvíjela v naprostém tichu.

„Poslední dobou jsme dělali dost scén mořských bouří pro válečné filmy,“ řekl Fred. „Travnatá plocha této velikosti se modeluje zhruba stejně jako vodní plocha obdobného rozsahu – ne moře, spíš velké jezero. A můžu ti s jistotou říct, že geometrické obrazce, které vidíš v tomhle videu, jsou nemožné. Museli bychom předpokládat, že vítr vane současně ze tří různých směrů – a v některých chvílích ze čtyř. Takže nemám pochyb: je to počítačová grafika. Ale problém mám s tím, že i když obraz jakkoli zvětšuješ, stébla trávy se pořád podobají skutečným stéblům trávy; a to normálně není proveditelné. V přírodě neexistují dvě totožná stébla trávy; všechna mají nepravidelnosti, malé vady, specifický genetický otisk. Zvětšili jsme tisíc náhodně vybraných: každé je jiné. Vsadil bych se, že i každé z milionu stébel trávy na videu je jiné; je to ohromné, šílená práce; možná bychom to u Distorted svedli, ale pro takhle dlouhou sekvenci by nám to zabralo měsíce výpočtů.“

2

Ve druhém videu stál Bruno Juge, ministr hospodářství a financí – jenž byl od začátku nového pětiletého volebního období i ministrem rozpočtu – s rukama svázanýma za zády uprostřed zahrady střední velikosti, nacházející se zřejmě za nějakou vilkou. Okolní zvlněná krajina evokovala Normandské Švýcarsko a na jaře se určitě musela zelenat, ale v tomto ročním období byly stromy holé, bylo to nejspíš koncem podzimu nebo začátkem zimy. Ministr měl na sobě tmavé kalhoty od obleku a bílou pánskou košili s krátkými rukávy bez kravaty, na tu dobu příliš lehkou – měl husí kůži.

V následujícím záběru měl na sobě dlouhý černý šat s rovněž černou kápí, v níž se podobal sevillským kajícníkům ve svatý týden; tento typ pokrývky hlavy nosili na znamení veřejného zostuzení také odsouzenci k smrti za inkvizice. Dva stejně oblečení muži – ovšem jejich kápě měly otvory pro oči – ho popadli za paže a začali vléct.

Když dorazili na konec zahrady, prudce stáhli ministrovi náhlavník a ten opakovaně zamrkal, aby přivykl světlu. Nacházeli se pod malým travnatým kopečkem, na němž stála gilotina. Když Bruno nástroj objevil, neprojevil strach, jen lehké překvapení.

Zatímco jeden z mužů přinutil ministra kleknout, umístil mu hlavu do kulatého otvoru a spustil zámek, druhý vložil čepel do těžkého litinového nástavce, který měl stabilizovat její pád. Pomocí lana zavěšeného na kladce společně vytáhli nástavec s čepelí k vrcholu gilotiny. Bruna Jugeho se pomalu zmocňovalo něco jako velký smutek, ale smutek spíše obecné povahy.

Po několika vteřinách, během nichž bylo vidět, jak ministr na krátko zavírá a zase otvírá oči, jeden z mužů aktivoval mechanismus. Čepel sjela ve dvou či třech vteřinách, hladce usekla hlavu a do lavoru vystříkla krev, zatímco lebka se skutálela po travnatém svahu, až se zastavila těsně před kamerou, několik centimetrů před objektivem. V ministrových očích, doširoka otevřených, se nyní zračilo obrovské překvapení.

Vyskakovací okno s přidruženým videem napadlo hlavní informační stránky státní a finanční správy pro styk s veřejností. Bruno Juge o tom nejdřív řekl kolegovi z vnitra, jenž upozornil DGSI. Poté byl informován premiér a věc se dostala až k prezidentovi. Tisku nebylo poskytnuto žádné oficiální prohlášení. Všechny pokusy odstranit video byly až dosud marné – po několika hodinách, někdy minutách, se okno znovu objevilo, vyslané z jiné IP adresy.

„Můžu ti říct,“ pokračoval Fred, „že tohle video jsme sledovali hodiny, zvětšili ho na maximum, hlavně záběr na sťaté tělo ve chvíli, kdy krev tryská z krkavice. Normálně když obraz dostatečně zvětšíš, odhalíš geometrické pravidelnosti, umělé mikroobrazce – většinou dokážeš dokonce uhádnout vzorec, který autor použil. Tady vůbec nic: můžeš to zvětšovat, jak chceš, zůstává to chaotické, nepravidelné, úplně jako skutečný řez. Zmátlo mě to natolik, že jsem to konzultoval s Bustamantem, šéfem Digital Commanda.“

„To jsou přece vaši konkurenti, ne?“

„Ano, dá se to tak říct, ale rozumíme si, už jsme spolu pracovali na nějakých filmech. Nevynikáme úplně ve stejných oblastech: v imaginárních architekturách, generování virtuálních davů atd. jsme lepší my. Ale ve všem, co se týká speciálních gore efektů, organických monster, mrzačení, dekapitací, mají navrch oni. A Bustamante z toho byl stejně paf jako já: absolutně nechápal, jak to mohli provést. Kdybychom museli svědčit pod přísahou a pochopitelně nešlo o ministra, ale o někoho z ulice, myslím, že bychom přísahali, že jde o skutečné stětí…“

Následovalo zřetelné ticho. Bastien se zadíval na vysoké okno, opět přejel pohledem obří skleněné a ocelové rovnoběžnostěny. Budova, nic naplat, byla působivá a za pěkného počasí zároveň děsivá; ale nejspíš bylo nutné, aby soud v národu vzbuzoval hrůzu.

„Třetí video, no, to jsi viděl taky,“ pokračoval Fred. „Je to dlouhý záběr ruční kamerou v železničních tunelech. Spíš depresivní, s převládající žlutou. Soundtrack je klasický industriální metal. Samozřejmě jde o počítačovou grafiku, neexistují deset metrů široké železnice ani padesát metrů vysoké lokomotivy. Je to dobře udělané, dokonce skvěle, výborná počítačová grafika, ale je to trochu menší pecka než ostatní videa, v Distorted bychom to zvládli tak za dva týdny, řekl bych.“

Bastien se na něj podíval. „Na třetí zprávě není znepokojivý její obsah, ale způsob šíření. Tentokrát nezaútočili na úřední stránky, ale na Google a Facebook; tedy na lidi, kteří normálně mají prostředky se bránit. A zarážející je prudkost a náhlost útoku. Podle mě jejich botnet musí kontrolovat aspoň milion zombie počítačů.“ Fred sebou trhnul; připadalo mu to nemožné, nemělo to nic společného se skupinami, které znali. „Já vím,“ navázal Bastien, „ale věci se změnily a v jistém smyslu jsou teď pro piráty jednodušší. Lidi si dál ze zvyku kupují počítače, ale k síti se už připojují jenom přes smartphone a počítač nechávají zapnutý. V současnosti máš ve světě stovky milionů, možná miliard spících strojů, které si žádají jen to, aby je kontroloval bot.“

„Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct, Bastiene.“

„Pomohls mi. V sedm večer mám schůzku s Paulem Raisonem, chlápkem z ministerstva hospodářství. Dělá v kanceláři ministra, je to můj protějšek v téhle věci; teď už vím, co mu mám říct. Zaprvé: máme co do činění s útokem neznámých pachatelů. Zadruhé: dokážou vytvořit zvláštní digitální efekty, které nejlepší experti v oboru považují za nemožné. Zatřetí: výpočetní výkon, který dokážou vyvinout, je nevídaný a překračuje vše, co bylo dosud známo. Začtvrté: jejich motivace je neznámá.“

Opět mezi nimi zavládlo ticho.

„Jaký je, ten Raison?“ zeptal se nakonec Fred.

„Fajn. Vážný, ani trochu zábavný, dokonce strohý, ale rozumný. Zdá se, že lidi ho v DGSI znají – tedy vzpomínají si na jeho otce, Édouarda Raisona. Strávil tam celou kariéru, začínal v bývalém Generálním zpravodajství skoro před čtyřiceti lety. Byl vážený; měl na starosti vydatné případy na té nejvyšší úrovni, týkající se přímo bezpečnosti státu. A jeho syn to od něj zkrátka odkoukal. I když vychodil vysokou správní a dělal finančního inspektora, prostě běžný kariérní postup, zná zvláštní povahu naší práce a v zásadě proti nám nic nemá.“

3

Nebe je nízké, šedé, kompaktní. Světlo, zdá se, nepřichází shůry, ale ze sněhového kabátu pokrývajícího zemi; nevyhnutelně slábne, zřejmě se stmívá. Námraza tvoří krystalky, větve stromů praskají. Mezi lidmi, již se míjejí, aniž by se viděli, se točí sněhové vločky – jejich tváře se vraští a tvrdnou, v očích jim tančí malé bláznivé světelné body. Někteří se vrací domů, ale než tam dorazí, pochopí, že jejich blízcí zemřou či možná už jsou mrtví. Paul si uvědomuje, že planeta umírá chladem; nejdřív jde o hypotézu, ale ta se postupně mění v jistotu. Vláda už neexistuje, uprchla, nebo samovolně zmizela, těžko říct. Poté je Paul ve vlaku, rozhodl se projet Polskem, ale v kupé se usidluje smrt, přestože jejich stěny jsou vyztužené tlustými kožešinami. Pochopí, že vlak už nikdo neřídí, a ten se řítí opuštěnou plání. Teplota dál klesá: −40 °C, −50 °C, −60 °C…

Ze snu Paula vytrhla zima; bylo dvacet sedm minut po půlnoci. V kancelářích ministerstva se topení vypínalo každý večer v jednadvacet hodin, to byla už dost pozdní hodina, ve většině úřadů lidi odcházejí z práce mnohem dřív. Musel usnout na pohovce ve své kanceláři krátce po odchodu chlápka z DGSI. Ten vypadal, že má starosti, starosti o svůj vlastní osud – jako by si Paul na něj měl stěžovat u jeho nadřízených, požádat, aby ho stáhli z případu nebo něco podobného; nic takového neměl v úmyslu. Od třetího videa se případ každopádně stal světovým. Tentokrát byl na mušce přímo Google: první firma na planetě spolupracující ruku v ruce s NSA. DGSI bude možná informována o prvních výsledcích, jednak ze zdvořilosti, a jednak proto, že případ se z nevysvětlitelného důvodu týkal nejdřív francouzského ministra; ale Američani disponují investigativními prostředky nesrovnatelnými s možnostmi jejich francouzských kolegů a velmi rychle převezmou nad vyšetřováním naprostou kontrolu. Rozhodnout o potrestání tohoto vyslance z DGSI by bylo nejen nespravedlivé, ale hloupé: doba jeho otce, kdy hrozby zůstávaly lokální, minula; nyní téměř okamžitě získávaly celosvětový rozměr.

Momentálně měl Paul hlad. Vrátí se domů, nic jiného nezbývalo, řekl si, než si uvědomil, že doma nemá nic k jídlu, že přihrádka v ledničce, jež mu byla vyhrazená, bude zoufale prázdná a že samotný výraz „domů“ svědčil o nerozumném optimismu.

Právě rozdělení ledničky nepochybně nejlépe symbolizovalo úpadek jejich páru. Když Paul, mladý úředník na ředitelství rozpočtu, potkal Prudence, k něčemu nezpochybnitelně došlo již v prvních minutách; možná ne v prvních vteřinách, sousloví láska na první pohled by bylo přehnané, ale stačilo několik minut, určitě méně než pět, více či méně délka jedné písničky. Otec Prudence byl v mládí fanouškem Johna Lennona, odtud měla křestní jméno, oznámila mu to o několik týdnů později. Dear Prudence jistě nebyla nejlepší písnička Beatles, a obecně Paul nikdy nepovažoval Bílé album za vrchol jejich dráhy, v každém případě nikdy nedokázal oslovit Prudence křestním jménem, v nejněžnějších chvilkách jí říkal „drahoušku“, někdy „miláčku“.

Nikdy nevařila, za jejich společný život ani jednou, připadalo jí to neslučitelné s jejím statutem. Stejně jako Paul absolvovala vysokou správní ENA, jako on byla finančním inspektorem a pravda, finanční inspektorka u plotny, to v sobě mělo něco nemístného. Okamžitě se shodli na zdanění kapitálových výnosů a oba byli tak málo schopní usmívat se poutavým způsobem, s lehkostí hovořit na různá témata, jedním slovem svádět, že pravděpodobně právě tato shoda umožnila jejich idylce, aby během nekonečných jednání organizovaných Ředitelstvím daňové legislativy pozdě v noci, nejčastěji v místnosti B87, nabrala konkrétní rysy. Jejich sexuální porozumění bylo ihned dobré, sice málokdy extatické, ale většina párů víc nežádá, ve stálém svazku je skutečným úspěchem udržování jakékoli sexuální aktivity, je to víc výjimka než pravidlo, většina dobře informovaných osob (novináři hlavních časopisů pro ženy, autoři realistických románů) to dosvědčí, a to se navíc týká jen relativně letitých osob, jako byli Paul a Prudence, již se zvolna blížili k padesátce, mladším z jejich současníků se sama myšlenka sexuálního vztahu mezi dvěma samostatnými jedinci, byť by trval jen pár minut, jevila jako zastaralé a otevřeně řečeno politováníhodné fantasma.

Naopak stravovací neshody mezi Prudence a Paulem se projevily rychle. Nicméně v prvních letech vztahu, puzena láskou či obdobným citem, zajišťovala Prudence svému druhovi stravu v souladu s jeho chutěmi, přestože v jejích očích poznamenanými únavným konzervatismem. Sice nevařila, ale sama nakupovala, a se zvláštní hrdostí Paulovi sháněla nejlepší steaky, sýry a uzeniny. Tyto masné výrobky se přitom v láskyplném nepořádku mísily v poličkách jejich společné lednice s ovocem, cereáliemi a biozeleninou, na které byla sama zvyklá.

Veganský obrat, který u Prudence nastal v roce 2015, ve stejnou chvíli, kdy se to slovo objevilo ve slovníku Petit Robert, vyvolal totální potravinovou válku, jejíž rány se po jedenácti letech stále nezhojily a která jejich páru nyní dávala malé naděje na přežití.

První útok Prudence byl brutální, naprostý, rozhodující. Když se Paul vrátil z Marrákeše, kde se s tehdejším ministrem účastnil kongresu Africké unie, s překvapením zjistil, že lednici zaplavily kromě obvyklého ovoce a zeleniny podivné potraviny, kde se střídaly řasy, naklíčená sója a řada předpřipravených jídel značky Biozone, zahrnující tofu, bulgur, quinou, špaldu a japonské nudle. Nic z toho mu nepřipadalo aspoň trochu stravitelné a s jistou hořkostí se jí s tím svěřil (jeho přesná slova zněla: „Máme k jídlu jen sračky“). Následovala krátká, ale intenzivní výměna názorů, po níž byla Paulovi přidělena jedna polička lednice, aby si tam skládal svoje „buranské žrádlo“, abychom citovali Prudence – žrádlo, které si měl od té chvíle kupovat sám za vlastní (nechali si oddělené účty, detail, který má svůj význam).

V prvních týdnech se Paul odvážil několika výpadů; byly rázně odraženy. Jakýkoli kus saint-nectaire nebo paštiky v těstíčku, které položil mezi tofu a quinou Prudence, byl v několika hodinách vrácen do původního oddělení, pakliže jej prostě a jednoduše nevyhodila do koše.

O deset let později se vše navenek uklidnilo. Na poli stravování Paul zůstával u své malé poličky, již rychle zaplnil, neboť se postupně vzdal návštěv u lahůdkářů a spokojil se s výživově syntetickou a spolehlivě distribuovanou variantou předpřipravených jídel do mikrovlnky. „Něco jíst musím,“ říkal si moudře nad drůbežím tažínem Monoprix Gourmet, přijímaje tak jistý ponurý epikureismus. Drůbež pocházela z „různých států Evropské unie“; mohlo to být horší, říkal si také, brazilská kuřata nechci, díky. V noci se mu teď stále častěji zjevovaly malé bytosti; rychle se pohybovaly, měly tmavou kůži a četné údy.

Od začátku krize spali odděleně. Spát sám je obtížné, když jste si odvykli, je vám zima a bojíte se; ale toto nepříjemné stadium už měli dávno za sebou, dosáhli jakéhosi standardizovaného zoufalství.

Úpadek jejich páru začal krátce poté, co společně koupili – přičemž se oba zadlužili na dvacet let – nádherný mezaninový byt v ulici Lheureux se dvěma pokoji a překrásným obývákem, z jehož vysokých oken bylo vidět do Bercyského parku. Ta shoda okolností nebyla náhodná, zlepšení životních podmínek jde často ruku v ruce s oslabením důvodů, proč žít, a zejména žít spolu. Čtvrť byla „úplně suprová“, jak usoudila Indy, jeho pitomá švagrová, když je na jaře 2017 navštívila ve společnosti svého nešťastného bratra. Tato návštěva zůstala naštěstí jedinou, pokušení Indy zardousit bylo příliš silné, nebyl si jistý, že by mu podruhé odolal.

Na jejím hodnocení ale něco bylo. Z jejich pokoje, když jej obývali společně, bylo vidět Muzeum pouťových umění na třídě Terroirs de France. Slepá ulice Cour Saint-Émilion o padesát metrů dál, vedoucí přímo přes obdélníkový plac, jemuž se říkalo Bercy Village, byla v zimě i v létě zahalená mrakem pestrobarevných balonků, pod nímž se střídaly restaurace nabízející speciality z regionů a alternativní bistra. Místo jako stvořené pro oživení dětského ducha. Park samotný svědčil o stejné vůli po hravém nepořádku: kromě toho, že zde co nejvíce prostoru dostávala zelenina, tu pavilon spravovaný pařížskou radnicí nabízel obyvatelům čtvrti zahradnické dílny („Zahradničení má v Paříži zelenou!“ tvrdil slogan na jeho fasádě).

Navíc to bylo – a tento argument přetrvával, konkrétní a pevný – čtvrt hodiny pěšky od ministerstva. Nyní bylo čtyřicet dva minut po půlnoci – jeho úvahy, byť pokrývaly to hlavní z jeho dospělého života, trvaly pouhou čtvrthodinku. Když teď vyrazí, mohl by být v jednu ráno doma. Nebo aspoň ve svém bydlišti.

4

Když Paul hned za svou kanceláří zabočil doprava, směrem k severním výtahům, všiml si na konci dlouhé, slabě osvětlené chodby pomalu se pohybující postavy, oděné do šedého trestaneckého pyžama. O několik kroků dál ji poznal: byl to sám ministr. Před dvěma měsíci Bruno Juge požádal o možnost využívat služební byt, který od inaugurace ministerstva zůstával prakticky neobydlený. Rozhodl se tedy, byť to tak výslovně neformuloval, vzdát se manželského bydliště, čímž uzavřel pětadvacetileté soužití. Paul netušil, jaké povahy byly přesně problémy Bruna a jeho ženy – přestože si je představoval, čistě z empatie mezi západními muži srovnatelného věku a prostředí, jako zhruba odpovídající těm jeho. Po chodbách ministerstva se šuškalo (jak se stane, že se takové věci začnou šuškat po chodbách, pro Paula zůstávalo záhadou, nicméně nepochybně se šuškaly), že v jádru pudla tkvělo něco špinavějšího, co se zakládalo na opakovaných manželských nevěrách – nevěrách jeho ženy. Někteří svědci údajně zachytili výmluvná gesta Évangéliny, ministrovy ženy, během recepcí pořádaných na ministerstvu roky předtím. Paulova žena se aspoň držela podobných skandálů stranou. Co věděl, Prudence nevedla sexuální život, k rozvoji jí stačily strožejší radosti jógy a transcendentální meditace, nebo pravděpodobněji k němu nestačily, ale nestačilo by k němu nic, a sex ještě méně, Prudence nebyla ženská do postele, snažil se aspoň přesvědčit sám sebe Paul; bez většího úspěchu, protože v jádru dobře věděl, že Prudence byla stvořena k sexu stejně a možná víc než většina žen, že její hluboké já vždycky bude potřebovat sex a v jejím případě sex heterosexuální, a dokonce, kdyby chtěl být zcela přesný, penetraci penisem. Jenže vzorce chování, kterými jedinec zaujímá pozici uvnitř společenské skupiny, jakkoli jsou samy o sobě směšné a opovrženíhodné, hrají svou roli a Prudence se stala, co se týče sexu i veganského stravování, jakousi průkopnicí; jak dosvědčovaly všechny průzkumy, asexuálů přibývalo, měsíc co měsíc procento asexuálů v populaci stoupalo, a nikoli konstantně, nýbrž zrychleně; novináři unášení svou obvyklou zálibou v aproximacích a nevhodných vědeckých pojmech neváhali označit tento růst za exponenciální, přestože ve skutečnosti to tak nebylo, rytmus růstu neodpovídal extrémnímu rytmu skutečných exponenciál – nicméně setrvával opravdu rychlý.

Na rozdíl od Prudence a většiny jejích současníků Évangéline dokonale přijala a možná dosud přijímala roli pravé dračice, což přirozeně muži jako Bruno nemohlo vyhovovat; jemu záleželo hlavně na teplém a pohodlném domově, schopném ho rozptýlit po mocenských bojích nutně vlastních politické hře. Jejich partnerské problémy vlastně neměly skoro vůbec nic společného.

„Á, Paule, ty jsi tady?“ Bruno nepůsobil zcela probuzeně; jeho hlas zněl nejistě, trochu zmateně, ale šťastně. „Ještě jsi pracoval?“

„Ne tak úplně. Dokonce vůbec ne. Usnul jsem na gauči.“

„No jo, ty gauče…“ Vyslovil to slovo rozkošnicky, jako by šlo o úžasný vynález, jehož existenci právě objevil. „Já spal špatně,“ pokračoval úplně jiný tónem, „tak jsem si vzpomněl na jednu věc. Nechceš se u mě něčeho napít? Nemůžeme nechat Číňanům monopol na vzácné zeminy,“ navázal skoro okamžitě, zatímco Paul už mu byl v patách. „Zrovna dokončuju smlouvu s Lynasem, australskou společností – jsou tvrdí vyjednavači, tihle Australani, to bys nevěřil; bude to stačit na yttrium, gadolinium a lanthan; ale zbývá spousta problémů, hlavně se samariem a prazeodymem; jsem v kontaktu s Burundi a Ruskem.“

„S Burundi by to mělo vyjít,“ odpověděl Paul bezstarostně. Burundi byl africký stát; tím zhruba končily jeho znalosti o Burundi; předpokládal nicméně, že leží blízko Konga, kvůli spojení „Kongo Burundi“, jež se vznášelo v koutě jeho paměti, aniž by mu dokázal dát pevný sémantický obsah.

„Burundi má už nějakou chvíli zcela pozoruhodnou vládu,“ zdůraznil Bruno, aniž by tentokrát čekal na odpověď.

„Mám trochu hlad,“ řekl Paul, „vlastně jsem zapomněl večeřet, teda včera večer myslím.“

„Vážně…? Myslím, že mi zbývá sendvič, teda něco jako sendvič, počítal jsem, že ho sním odpoledne. Možná není moc dobrý, ale aspoň něco.“

Vešli do služebního bytu a Bruno se k němu otočil.

„Zapomněl jsem, šel jsem pro jeden spis do kanceláře. Můžeš na mě počkat?“

Jeho ministerská kancelář, kde přijímal politiky, odboráře a šéfy velkých firem, se nacházela v jiném křídle budovy, cesta tam a zpátky mu potrvá dvacet minut. Bruno si zařídil vedlejší kancelář v malé místnosti služebního bytu: prostou pracovní desku z lamina v barvě jasanu, na níž stály jeho notebook, několik spisů a tiskárna. Zatáhl závěsy, čímž zakryl veškerý pohled na Seinu.

Kuchyně byla nová, zářící a zdálo se, že nikdy nesloužila: v dřezu nebylo žádné nádobí a obří americká lednice byla prázdná. I rodičovské apartmá s výhledem na Seinu bylo neobsazené, postel nerozestlaná. Zdálo se, že Bruno spal v místnosti, jež byla zřejmě dětským pokojem, tedy představíme-li si nepříliš náročné dítě. Šlo o místnůstku bez oken s šedými zdmi a kobercem, vybavenou pouhou jednomístnou postelí a nočním stolkem.

Paul se vrátil do přijímací jídelny nad Seinou. Skrz velká vysoká okna obklopující místnost ze tří stran byl nádherný výhled: oblouky nadzemního metra byly osvícené a provoz na Slavkovském nábřeží stále živý; vody Seiny, zbarvené dozlatova městským osvětlením, šplouchaly mezi pilíři Bercyského mostu. Velkolepé osvětlení místnosti evokovalo cosi mondénního a přepychového, pařížské kruhy žijící nočním životem, elegancí, případně výtvarným uměním. Jemu to ale nic nepřipomínalo, nic známého – a Bruno na tom nejspíš nebyl lépe. Na stole pro osm osob s bílým ubrusem ležel maximěkký sendvič Daunat s kuřecím masem a ementálem, dosud zabalený, a nealkoholické pivo Tourtel. To byla tedy Brunova svačina; jeho nezištnost ve službě státu přece jen vzbuzovala respekt, pomyslel si Paul. U Lyonského nádraží musela být otevřená hospoda, hospody u velkých nádraží obvykle bývají pozdě v noci otevřené, nabízejí tradiční pokrmy osamělým cestujícím, aniž je kdy skutečně přesvědčí, že v dosažitelném, lidském světě doprovázeném domácí kuchyní a tradičními pokrmy je pro ně ještě místo. K těmto hrdinským hospodám, jejichž číšníci, svědci tolika zoufalství, obvykle umírají brzo, se ten večer upínaly poslední Paulovy kulinární naděje.

Když se Bruno vrátil s objemným spisem v rukách, stál v přidruženém salonku a pozoroval zvířecí sošku, která stála na okenním parapetu. Zvíře, jež mělo detailně vyvedeno veškeré svalstvo, se otáčelo dozadu. Působilo neklidně, možná zaslechlo něco za sebou, vycítilo přítomnost predátora. Nejspíš šlo o kozu, možná kolouška nebo srnku, ve zvířatech se moc nevyznal.

„Co je to?“ zeptal se.

„Srnka, řekl bych.“

„Jo, máš pravdu, bude to srnka. A odkud to máš?“

„Netuším, bylo to tady.“

Bylo to zřejmě poprvé, co Bruno tu sošku zaregistroval. Zatímco znovu lamentoval nad vzácnými čínskými či nečínskými zeminami, uvažoval Paul, zda ho má zpravit o DGSI. Věděl, že to video ho hluboce zasáhlo, dokonce chvíli uvažoval, že se stáhne z politiky. Ve skutečném politickém životě, tedy v jádru reaktoru, byl Bruno víceméně outsiderem. Jeho jmenování do Bercy o pět let dříve nevzbudilo, diplomaticky řečeno, nadšení stávajících pracovníků – dokonce by se dalo říct, že ho málem vypískali, kdyby ten pojem seděl na finanční inspektory v antracitových oblecích. Nebyl finanční inspektor, dokonce nevystudoval ENA, byl ve všech ohledech čistě technický člověk, jenž celou kariéru strávil v průmyslu. Dosáhl tam skutečných úspěchů, nejdřív v čele Dassault Aviation, poté Orana, nakonec Arianespace, kde v několika letech dokázal potřít americké a čínské konkurenční pokusy, čímž umožnil Francii pevně se usadit na vedoucím místě v oboru nosných raket pro družice. Zbrojení, jaderná energie, vesmír: samé high-tech sektory, samá prostředí vhodná k přirozené seberealizaci inženýra techniky, jež mu zároveň skýtala ideální příležitost, jak naplnit sliby, které ve své kampani učinil opětovně znovuzvolený prezident. Ten opustil fantasmata o start-up národu, jež mu získala první mandát, ale objektivně vedla jen k vytvoření několika nestálých a podprůměrně placených pracovních míst na hranici otroctví v nekontrolovatelných korporátech. Vrátil se ke kouzlům hospodářství řízeného po francouzsku a neváhal prohlásit, s pažemi doširoka rozevřenýma v takřka kristovském elánu (to vždycky uměl, a dokonce lépe než kdy předtím, jeho paže se rozevíraly do zdánlivě nemožného úhlu, musel to trénovat s učitelem jógy, jinak se to nedalo vysvětlit), během obřího pařížského mítinku, jímž uzavřel svou kampaň: „Přišel jsem dnes večer s poselstvím naděje a umlčím proroky zkázy: pro Francii dnes začíná nové slavné třicetiletí!“[*]

Bruno Juge byl více než kdo jiný uzpůsoben, aby tuto průmyslovou výzvu přijal. Uběhlo pět let, nebo skoro, a on svůj úkol s přehledem splnil. Jeho nejpůsobivějším úspěchem, tím, o němž se nejvíc mluvilo v médiích, ale který také zůstal lidem nejvíc v paměti, bylo spektakulární zotavení skupiny PSA. Ta, bohatě rekapitalizovaná státem, který nad ní převzal takřka úplnou kontrolu, se pustila do znovudobývání luxusního segmentu, opírajíc se o jednu ze svých značek: Citroën. V automobilismu už existovaly, byl aspoň přesvědčený Bruno, jen dva trhy, low cost a luxus, stejně jako už byly, ale to si Bruno nechával pro sebe, ostatně to úplně nespadalo do jeho kompetencí, jen dvě společenské třídy, bohatí a chudí, střední třída se vypařila a průměrná vozidla ji budou brzy následovat. V oblasti low costu Francie prokázala schopnosti a bojovnost – koupě Dacie Renaultem se stala základem pozoruhodné success story, nejspíš té nejpozoruhodnější v nedávných dějinách automobilového průmyslu. Díky reputaci elegána a schopného lídra, již si Francie v luxusním průmyslu udržela, mohla přijmout výzvu automobilového luxusu a představovat vážného soupeře německých výrobců, myslel si Bruno. Třída nejvyššího luxusu zůstávala nedosažitelná – z nepříliš srozumitelných důvodů, jež pravděpodobně pominou až se zánikem britské monarchie, ji uzamkli angličtí konstruktéři –, ale luxus, v němž dominovali Němci, byl v jejich dosahu.

Tuto výzvu, nejdůležitější v jeho ministerské kariéře, tu, jež ho udržovala měsíce bdělého v jeho bercyské kanceláři, zatímco jeho žena se oddávala pochybným objetím, nakonec přijal. Rok předtím se Citroën vyrovnal Mercedesu na skoro všech světových trzích. Na velmi strategickém indickém trhu se dokonce vyšvihl na první místo a předstihl své tři německé soupeře – samotné Audi, to suverénní Audi, poslal na druhé místo a ekonomický novinář François Lenglet, normálně nepříliš náchylný k citovým výlevům, se v pořadu Davida Pujadase na LCI, který má obrovskou sledovanost, při oznamování té zprávy rozplakal.

Díky vynalézavosti svých designérů, osobně vybraných Brunem, jenž pro tu příležitost opustil čistě technickou roli a neváhal prosadit svou uměleckou vizi, Citroën navázal na smělost modelů Traction a DS, a tak dokázal, a obecněji i Francie dokázala, opět se stát národem symbolizujícím luxusní výrobky, záviděným a obdivovaným po celém světě – a nastartování tohoto procesu oproti všemu očekávání nepřišlo ze sektoru módy, ale automotive, symbolu z největších, uzrálého plodu vzešlého ze spojení technologické inteligence a krásy.

Přestože se tomuto úspěchu dostalo největšího mediálního pokrytí, zdaleka nešlo o jediný a Francie se opět stala pátou ekonomikou světa, šlapajíc na paty Německu na čtvrtém místě: její schodek nyní představoval méně než 1 % HDP a pomalu snižovala svůj dluh; to vše bez rozporování, stávek, v atmosféře překvapivého souhlasu; Brunův ministerský mandát byl naprostý úspěch.

Příští prezidentské volby se měly konat za méně než šest měsíců a prezident, jenž by byl bez problémů znovu zvolen, se v žádném případě nemohl o post ucházet: od nerozvážné ústavní reformy z roku 2008 nikdo nemohl vykonávat více než dva prezidentské mandáty za sebou.

O těchto volbách se toho už vědělo dost: do druhého kola postoupí kandidát Národního sdružení – přestože ještě nebylo známo jeho jméno, existovalo pět nebo šest ucházejících zájemců – a prohraje. Zbývala jediná, ale kruciální otázka: koho vyšle do boje prezidentská většina?

V mnoha ohledech byl Bruno nejlepší volbou. Už měl důvěru prezidenta – což bylo zásadní, protože ten neskrýval úmysl se po pěti letech vrátit a získat opět dva po sobě jdoucí mandáty. Prezident sám sebe tak či onak přesvědčil, že Bruno dodrží slovo a po svém pětiletém funkčním období se stáhne, že nepodlehne opojení mocí. Bruno byl technik, výjimečný technik, ale nebyl to muž moci; o tom aspoň prezident dokázal sám sebe většinou přesvědčit; přece jen ta záležitosti měla něco z faustovské smlouvy, dosáhnout jistoty nebylo lze.

Jiný problém, mnohem bezprostřednější, byly průzkumy veřejného mínění. Pro 88 % Francouzů byl Bruno „kompetentní“; 89 % ho mělo za „pracovitého“ a 82 % za „bezúhonného“, což byla výjimečná čísla, jichž žádný politik nikdy od zavedení průzkumů nedosáhl, ani Antoine Pinay či Pierre Mendès se takovým výsledkům nepřiblížili. Ale jen 18 % připadal „vřelý“, 16 % „empatický“ a pouhým 11 % „blízký lidem“ – čísla tentokrát katastrofální, nejhorší na politické scéně napříč všemi stranami. Lidi ho zkrátka uznávali, ale neměli rádi. Věděl to, trápilo ho to, proto ho také to krvavé video tak zasáhlo: nejenže ho lidi nemají rádi, ale někteří ho nenávidí natolik, že zinscenují jeho smrt. To, že tak učinili stětím, s jeho revolučními konotacemi, jen zdůrazňovalo obraz odtažitého technokrata vzdáleného lidu tak, jako byli aristokrati za francouzské monarchie.

Paul věděl, že je to nefér, protože Bruno byl správný chlap; jenže jak o tom přesvědčit voliče? V médiích se necítil dobře, tvrdohlavě odmítal mluvit o soukromí, nerad také mluvil na veřejnosti. Jak by mohl unést volební kampaň? Jeho kandidatura ve skutečnosti vůbec nebyla samozřejmá.

Jejich přátelství bylo relativně krátké. Když pracoval na Ředitelství daňové legislativy, Paul Bruna několikrát potkal, i když na krátko. Masivní snižování daní, o kterém ministr rozhodl zkraje pětiletého funkčního období, se mělo vztahovat jen na investice přímo určené k financování francouzského průmyslu – o tom nepřipouštěl sporu, naprosto na tom trval. Na tak jasně přiznaný dirigismus nebyli na úřadě zvyklí a Paul musel bojovat, téměř sám, s úředníky vlastní administrativy, takže neúnavně sepisoval směrnice a zprávy, jež šly směrem ministrových přání. Nakonec po více než roční intenzivní válce, jež zanechala stopy, dosáhli svého.

Tento společný boj k němu přitáhl Brunovu pozornost, ale jejich vztahy nabraly skutečně osobnější ráz až během dalšího kongresu Africké unie, tentokrát v Addis Abebě; přesněji večer prvního dne v baru hotelu Hilton. Hovor byl nejdřív ostýchavý, vázl, až se vše odbrzdilo s příchodem servírky. „Se ženou nám to teď moc neklape…,“ řekl Bruno ve chvíli, kdy před něj stavěla pohár šampaňského. Paula to překvapilo, až málem převrhl svůj koktejl – odporný přeslazený blivajz, takže by o moc nepřišel. V téže chvíli si ke stolu několik metrů od nich v dokonalé synchronicitě sedly dvě africké prostitutky. Bruno nikdy předtím ani náznakem nenadhodil téma osobní povahy; Paul ani netušil, že je ženatý. Ale nakonec proč ne, že, stává se to, lidi se ještě občas berou, muži a ženy, dokonce je to běžné. A inženýr techniky, byť absolvoval s vyznamenáním, byť byl členem sboru inženýrů ve veřejné službě, zůstává mužem; šlo o nový rozměr, který bude muset vzít v potaz.

Bruno ostatně už nic nedodal, tedy nejdřív; potom zamumlal stísněným hlasem: „Už půl roku jsme se nemilovali…“ Řekl nemilovali se, zaznamenal Paul ihned, a volba tohoto výrazu se sentimentálními konotacemi, spíše než výrazu šukat (který by nejspíš použil on sám) nebo mít sexuální život (jejž by zvolilo mnoho lidí, kteří chtějí zmenšit afektivní dopad jejich odhalení použitím neutrálnějšího výrazu), už vypovídala o mnohém. Byť inženýr, Bruno se miloval, či aspoň v minulosti tak činil; byť inženýr (a celá jeho osobnost, včetně rozpočtové přísnosti, se mu náhle zjevila v novém světle), Bruno byl romantik. Romantismus se zrodil v Německu, to se občas zapomíná, a konkrétně v severním Německu, v pietistickém prostředí, jež kromě toho hrálo nezanedbatelnou roli v rozvoji průmyslového kapitalismu. Šlo o bolestnou historickou záhadu, o níž Paul někdy přemítal v mládí, kdy duchovní věci ještě dokázaly upoutat jeho pozornost.

Jen tak tak se ovládl, aby brutálně a cynicky neodpověděl: „Půl roku? Já už deset let, chlape…!“ Přitom to byla pravda, už deset let s Prudence nešukal, natož aby se s ní miloval, a ostatně ani s nikým jiným. Ale v daném stadiu jejich známosti by nebyla ta poznámka vhodná, to pochopil akorát včas. Bruno si zřejmě představoval, že bylo možné zlepšení, či prostý a jednoduchý restart; a je pravda, že podle většiny zkušených to po šesti měsících možné je.

Nad Addis Abebou se stmívalo, bar zlehka naplňoval ruch konžské rumby. Holky u vedlejšího stolu byly prostitutky, ale prostitutky luxusní, vše tomu nasvědčovalo: značkové oblečení, nenápadnost jejich líčení, obecná elegance. Nejspíš to byly kromě toho vzdělané holky, možná inženýrky nebo doktorandky. Navíc byly velmi hezké, měly krátké a přiléhavé sukně a jejich vypasované živůtky slibovaly značné rozkoše. Asi šlo o Etiopanky, nesly se vznešeně jako ženy té země. V této fázi mohlo být všechno velmi prosté: stačilo je přizvat ke stolu. Proto přišly, a nebyly samy, skoro všichni přišli na ten pitomý kongres kvůli tomu, určitě to nebude tady, kde padnou rozhodnutí vedoucí k rozvoji Afriky, to bylo jasné od prvního dne. Bruno možná dokáže tu či onde udat nějakou jadernou elektrárnu, to byl trochu jeho koníček, udávat jaderné elektrárny na mezinárodních kongresech; ale popravdě, smlouvy se jen tak nepodepíšou, prostě dojde k navázání kontaktu, k podpisu dojde později, nenápadně, pravděpodobně v Paříži.

V bezprostřednější budoucnosti, jakmile by se dívky přesunuly k nim, by jednání bylo zdvořilé a krátké, cenu znali téměř všichni – s jadernými elektrárnami to jistě tak snadné nebude, ale to už nebyl jeho obor. Zbývala otázka, jak si dívky rozdělí, ale v tomto bodě byl Paul velmi klidný: obě se mu líbily zhruba stejně, jejich krása byla srovnatelná, obě působily mile a něžně a zároveň toužebně posloužit zápaďáckému péru. Paul byl v této fázi zcela připraven nechat první volbu na Brunovi. A kdyby se tato volba ukázala nemožnou, možná šlo uvažovat o partičce ve čtyřech.

Právě ve chvíli, kdy se v jeho mysli formovala tato myšlenka, pochopil, že situace je bezvýchodná. Ano, jeho vztah s Brunem před několika minutami získal nový rozměr; ale nebyli na tom tak, a zřejmě nikdy nebudou, že by mohli spát s holkama v témže pokoji, jejich přátelství v žádném případě nemohlo stát na těchto základech, ani jeden nebyl a nikdy nebude děvkař, bylo dokonce vyloučené, že by přihlížel scéně, kdy by se Bruno rozhodl najmout služby prostitutky – nemluvě o tom, že Bruno byl politik známý v celé Francii, že se možná právě v hale potloukali novináři tvářící se jako účastníci kongresu, kontrolujíce přístupy k výtahům, a že se už vůči němu cítil pověřen jakousi ochrannou misí. Absence tohoto základního mužského spojenectví znemožní Brunovi odpovědět v jeho přítomnosti na výzvy dvojice mladých žen, ale zároveň vytváří spojenectví silnější, založené na stydlivých reakcích, jež mezi ně vnášelo nevšední blízkost tím, jak je vzdalovalo od bazálního společenství samců.

Paul z této úvahy ihned vyvodil důsledky, zvedl se, omluvil se neurčitou únavou, možná časový posun, dodal (což bylo dost stupidní, protože mezi Paříží a Addis Abebou skoro žádný neexistoval), a popřál Brunovi dobrou noc. Holky zareagovaly lehkými pohyby a krátkou diskusí; situace vskutku změnila konfiguraci. Co udělá Bruno? Mohl si vybrat jednu nebo druhou holku, mohl si taky vzít obě, to by asi udělal na jeho místě. Mohl také, to byla třetí hypotéza, a bohužel ta nejpravděpodobnější, neudělat nic. Bruno byl člověk, jenž usiloval o dlouhodobá řešení, a v jeho sexuálním životě to nejspíš platilo stejně jako v průmyslové správě země. Nikdy nedospěl, a nikdy zřejmě nedospěje k onomu mrzutému mentálnímu rozpoložení, jež stále víc odpovídalo tomu jeho, spočívajícímu v připuštění, že dlouhodobé řešení neexistuje; že život samotný neobsahuje dlouhodobé řešení.

Ve chvíli, kdy si na to o čtyři roky později vzpomínal, na to, jak se rozhodl, když vstal a zamířil do svého pokoje, nechat Bruna samotného čelit jeho případnému večernímu sexuálnímu osudu, Paul pochopil, že mu o svém setkání s člověkem z DGSI nepoví, ne teď, ne hned.

Když se Paul nazítří po tomto večeru, poté co uhradil útratu za minibar, informoval na recepci na Bruna, s překvapením se dozvěděl, že už opustil hotel, brzy ráno i se zavazadly. Tento solitérský a časný odjezd samozřejmě neevokoval milostnou zápletku, Brunův mobil měl záznamník a situace si žádala rychlé rozhodnutí: měl už teď zburcovat diplomatické služby? V žádném případě nemohl opustit svého ministra, ale rozhodl se, že mu dá trochu čas, a objednal si taxík na letiště.

Jednoprostorový Mercedes, který ho vezl na letiště, mohl, pomyslel si Paul, převážet početnou rodinu. Protože Addis Abeba díky své nadmořské výšce nezažívala přehnané teploty Džibutska nebo Súdánu, dělala si ambice stát se neopominutelnou africkou metropolí, základním pilířem hospodářství celého kontinentu. Po svém krátkém pobytu měl Paul tendence považovat tento cíl za poměrně realistický; například z hlediska plnění doprovodných služeb byly děvky ze včerejšího večera více než slušné úrovně, dokázaly by okouzlit nejednoho západního obchodníka a čínského byznysmena zrovna tak.

Hlavní letištní hala byla plná turistů, z nichž někteří, jak pochopil z jejich hovorů, přiletěli fotografovat okapi. Jejich cestovní kancelář jim poradila opravdu špatně: okapi žijí výhradně v malé oblasti na severovýchodě Demokratické republiky Kongo, v lese Ituri, kde je jim vyhrazena rezervace; navíc jejich diskrétní povaha je činí velmi obtížně fotografovatelnými. V kavárně letiště se s ním dal do řeči žoviální a podsaditý Slovinec, delegát Evropské unie. Jako všichni delegáti Evropské unie neměl nic zásadnějšího k sdělení. Paul ho nicméně trpělivě vyslechl, neboť takový přístup je vůči delegátům Evropské unie nejlepší. Náhle ho zachvátila prudká harmonie barev, jež vycházela z dívky v bílých kalhotách a červeném tričku, s dlouhými černými vlasy a matnou pletí, která se právě vyčlenila z davu turistů. Načež uhranutí pominulo; dívka sama jako by zmizela, vypařila se do střídavě přehřátého a svěžího ovzduší terminálu; ale Paul věděl, že takové zmizení bylo skoro určitě nemožné.

Těsně před poslední výzvou k odbavení z tlampačů v hale se zjevil Bruno s kufrem v ruce. Neřekl, co dělal ani proč dorazil na poslední chvíli, a Paul se neodvážil se ho na to ptát, teď ani později. Týden po návratu ho Bruno pozval do svého ministerského kabinetu. Nešlo o neobvyklé rozhodnutí, Paul byl zhruba v té fázi své úřednické odysey, kde se přestup na ministerstvo jeví jako normální krok. Překvapivější bylo, jak okamžitě pochopil, že nebude mít žádný konkrétní úkol. Správa Brunovy agendy nepředstavovala obrovskou zátěž, zahrnovala mnohem méně, než si představoval. Bruno pracoval raději se spisy a přijímal velmi málo návštěv; například Bernard Arnault, přestože to byl nejbohatší muž Francie, se s ním marně pokoušel sejít už od začátku pětiletky; prostě se nezajímal o sektor luxusu – který ostatně nepotřeboval žádnou pomoc veřejných orgánů.

Postupně pochopil, že jeho hlavní úlohou bude v případě potřeby jednoduše sloužit Brunovi jako důvěrník. Nepovažoval to za nenormální ani ponižující; Bruno byl pravděpodobně nejlepším ministrem hospodářství od Colberta a jeho služby pro stát mu přichystají, možná po mnoho let, zvláštní osud, v němž se chvíle pochybností a váhání jevily nevyhnutelné. Poradce nepotřeboval, o spisech měl výjimečný přehled, skoro jako by měl druhý mozek, počítačový, přišitý ke svému mozku lidskému. Ale důvěrník, někdo, komu by skutečně věřil, se v této fázi jeho života nejspíš stal nezbytným.

Už nějakou dobu tu noc o dva roky později Paul Bruna vlastně neposlouchal. Opustil vzácné zeminy a pustil se do prudké obžaloby čínských solárních panelů a neuvěřitelných transferů technologií, jež si Čína vymanila na Francii během jeho předchozího období, což jí nyní umožňovalo zaplavovat Francii svými podhodnocenými výrobky. Byl v bodě, kdy uvažoval o skutečné obchodní válce s Čínou, aby ochránil zájmy francouzských výrobců solárních panelů. To byl možná dobrý nápad, přerušil ho poprvé Paul; dlužil velkou úlitbu ekologistickým voličům, zvláště proto, aby mu odpustili bezvýhradnou podporu francouzského jaderného průmyslu.

„Já už asi půjdu, Bruno,“ dodal. „Jsou dvě hodiny ráno.“

„Hm… Jo, jasně.“ Podíval se na spis, který stále držel v ruce. „Já budu možná ještě chvíli pracovat.“

5

Rozumově Paul ví, že je v prostorách ministerstva, jelikož právě opustil Brunovu kancelář; přesto stěny výtahu nepoznává. Jsou z matného, opotřebovaného kovu, a když stiskne tlačítko 0, lehce se rozechvějí. Podlaha je ze špinavého betonu, pokrytého různými odpadky. Existují výtahy s betonovými podlahami? Omylem zřejmě nastoupil do nákladního. Prostor je chladný, neútulný, jako by ho podpíraly neviditelné kovové tyče, bez nichž by hrozilo, že se zhroutí jako propíchnutý, vypuštěný balon.

S dlouhým kovovým zasténáním kabina zastavuje na úrovni 0, ale dveře se odmítají otevřít. Paul znovu několikrát tiskne tlačítko 0, ale dveře stále nereagují, začíná to být znepokojivé. Po krátkém váhání zmáčkne nouzové tlačítko; to je spojeno s pohotovostním pracovištěm otevřeným nonstop 24 hodin, tak to aspoň bývá u běžných výtahů, takže by to měl být i případ těch nákladních. Výtah se dává opět do pohybu směrem dolů, tentokrát velmi zrychleně, čísla na kontrolním displeji se střídají v šíleném tempu. Nakonec ostře zastaví s prudkým nárazem, takže málem upadne: je v úrovni −62. Vůbec netušil, že v budově ministerstva je 62 podzemních podlaží, ale nakonec to není nemožné, nikdy o tom neuvažoval.

Tentokrát se dveře otevřou rychle a lehce: před ním se do nekonečna táhne slabě osvětlená chodba ze světlého, skoro bílého betonu. Nejdřív ho napadne vystoupit, ale zarazí se. Zůstat v tom výtahu není příliš uspokojivé, očividně je vadný. Ale vystoupit v podlaží −62? Kdo kdy vystupuje v podlaží −62? Chodba táhnoucí se před ním je prázdná, opuštěná a působí, že taková byla věčně. A co když výtah odjede bez něj? A on zůstane vězněm podlaží −62, dokud tam neumře hladem a žízní? Podlaží −62, všímá si právě, ani mezipodlaží nefigurují na ovládacím panelu; pod −4 tam nic není.

Vtom výtah vyskočí vzhůru, tentokrát závratnou rychlostí, čísla se mísí, ubíhají, aniž má čas je sledovat, v jednu chvíli má jen pocit, že zmizelo záporné znaménko. Potom se zastaví s obrovským nárazem, který jím mrští o zadní stěnu; trvá půl minuty, než se vibrace kabiny uklidní; navzdory rychlosti mu cesta připadá nekonečná.

Je v podlaží 64. Tentokrát není možná, to je zcela vyloučené, budovy Ministerstva hospodářství vždy měly jen šest pater, tím si je naprosto jistý. Dveře se opět otvírají, nyní do chodby s bílým běhounem a prosklenými stěnami; je tam velmi jasné, skoro oslnivé světlo; z dálky zní tu veselý, tu melancholický zvuk elektrických varhan.

Paul se tentokrát nehýbe, skoro minutu zůstává zcela bez hnutí. Jakmile tento čas uplyne, zařízení se dává opět do pohybu, jako by odměňovalo jeho poslušnost; dveře se lehce zavírají a výtah zahajuje sestup normálním tempem. Přestože patra objevující se na kontrolním displeji (40, 30, 20…) se nenacházejí na ovládacím panelu, který neobsahuje nic nad patrem 6, ubíhají s uklidňující pravidelností.

Nakonec výtah zastavuje v úrovni 0 a dveře se doširoka otevřou. Paul je zachráněn, aspoň si to myslí, jenže když vystoupí z kabiny, uvědomuje si, že vůbec není v prostorách ministerstva, ale na neznámém místě. Před ním je obrovská hala s nejméně padesát metrů vysokým stropem. Jde o obchodní centrum, je Paul intuitivně přesvědčen, přestože není vidět žádný obchod. Pravděpodobně se nachází v latinskoamerické metropoli, pomalu se mu vrací sluch, slyší hudbu potvrzující, že je v obchodním centru, ostatně hluk, který ho obklopuje, se zdá být složen ze španělských slov, hypotéza latinskoamerické metropole se zhmotňuje. Přitom zákazníci, kteří se tu v hale v celkem velkém počtu míjejí, vůbec nevypadají jako Latinoameričané, ba dokonce ani jako lidské bytosti. Jejich chorobně bledé tváře jsou nenormálně ploché a skoro nemají nos. Paul si je náhle jistý, že mají dlouhé cylindrické a rozeklané jazyky jako hadi.

V tu chvíli začíná vnímat přerušované, krátké, leč nepříjemné zvonění, jež se opakuje každých patnáct vteřin. Nešlo o zvonění, ale spíše o varovné pípání a naráz se probudí, aby zjistil, že je to jeho mobilní telefon, který ho upozorňuje na hlasovou zprávu.

Zpráva byla od Madeleine, družky jeho otce. Volala mu v devět ráno, nyní bylo něco po jedenácté. Chvílemi jí nebylo rozumět, zpráva byla přerušovaná vzlyky a na pozadí zněla příšerná vřava silničního provozu. Paul nicméně pochopil, že jeho otec je v kómatu a byl převezen do Nemocnice svatého Lukáše v Lyonu. Ihned zavolal zpět. Madeleine to vzala po prvním zazvonění. Byla trochu klidnější a vysvětlila mu, že otce postihl mozkový infarkt, chvíli poté, co vstal, ona zůstala ještě pár minut v posteli, načež uslyšela z kuchyně tupý náraz. Potom si stěžovala na dobu, jíž sanitce trval příjezd, skoro půlhodinu. Na tom nebylo nic překvapivého, ale důsledky mohly být závažné, mozek nebyl několik minut okysličován a jeho části mohly být poškozené. Občas se odmlčela, když se jí zmocnily nové návaly slz; zatímco s ní mluvil, spustil internetový vyhledávač, příští vlak na nádraží Perrache jel ve 12.59, snadno ho mohl stihnout, dokonce by se stihl stavit na ministerstvu a říct pár slov Brunovi, bylo to po cestě, rovnou si také zarezervoval pokoj v lyonském Sofitelu, zdálo se, že je nedaleko od Nemocnice svatého Lukáše, pak zavěsil, připravil si pár věcí na noc.

Před vchodem do Brunovy kanceláře několik vteřin posečkal.

„Mám schůzku s generálním Renaultu…,“ oznámil Bruno, když protáhl polovinu těla pootevřenými dveřmi. „Je to důležité?“

„Můj otec. Je v kómatu. Odjíždím do Lyonu.“

„Schůzka skoro skončila.“

Paul mezitím studoval lékařské stránky na internetu. Mozkový infarkt byl druh cévní mozkové příhody – dokonce zdaleka ten nejčastější, představoval 80 % případů. Pro stanovení životní prognózy hrála zásadní roli délka, po níž se mozku nedostává kyslíku.

„Vysvětlí ti, že toho moc neví, že nejsou schopní cokoli předpovídat…,“ řekl mu Bruno o dvě minuty později. „Bohužel tak to je. Může se za několik dní probrat, ale může taky v tomhle stavu zůstat mnohem déle. Můj otec utrpěl mrtvici vloni a zůstal šest měsíců v kómatu.“

„A potom?“

„Potom umřel.“

Lyonské nádraží bylo nezvykle vylidněné a Paul měl ještě čas zakoupit nějaké panini a wrapy, které pomalu žvýkal, zatímco souprava projížděla rychlostí 300 km/h Burgundskem, nad nímž se klenulo šedé a neproniknutelné nebe. Jeho otci bylo sedmdesát sedm, to bylo dost, ale nebylo to závratné, spousta lidí dnes tento věk přesáhne, byl to spíše argument hovořící pro jeho přežití; ale také argument zhruba jediný. Jako pravidelný kuřák, milovník uzenin a plných vín, který podle toho, co věděl, nikterak neholduje cvičení, měl vše potřebné k rozvinutí slušné arteriosklerózy.

Paul si vzal taxíka, ale Nemocnice svatého Lukáše byla jen pět minut od nádraží Perrache. Provoz na nábřeží Clauda Bernarda vedoucím podél Rhôny byl nesnesitelně hustý, lépe by byl udělal, kdyby šel pěšky. Barevné skleněné obdélníky, jež tvořily fasádu nemocnice, jistě měly za úkol zlepšit rodinám náladu, vnuknout jim myšlenku zábavné nemocnice, nemocnice z lega, na hraní. Účinek byl splněn jen velmi zčásti, sklo bylo místy zašlé a špinavé, pocit radosti pochybný; každopádně jakmile jste vešli do chodeb a pokojů, přítomnost kontrolních monitorů a přístrojů na podporu dýchání vás vrátila zpátky do reality. Lidé tu nebyli pro zábavu, ale většinou proto, aby umřeli.

„Ano, pane Raisone, váš tatínek byl hospitalizován dnes ráno,“ řekla mu recepční. Její hlas byl jemný, uklidňující, zkrátka perfektní. „Jistě, můžete se za ním jít podívat; ale paní primářka by si s vámi předtím chtěla promluvit. Upozorním ji, že jste přišel.“

Primářka byla rázná a elegantní padesátnice, očividně měšťačka – bylo cítit, že je zvyklá komandovat a zajít si na večeři, nosila náušnice jako měšťačka a Paul si byl jistý, že pod bezvadně zapnutou nemocniční blůzou měla diskrétní náhrdelník z perel – vlastně mu připomínala Prudence, nebo spíš to, čím se Prudence mohla stát, k čemu byla původně předurčená; ať už informaci interpretoval jakkoliv, dobrá zpráva to nebyla. Našla spis za méně než minutu – aspoň měla uklizený stůl.

„Váš tatínek byl přijat v 8 hodin 17 minut ráno.“ I ona říkala „tatínek“, hrozné, byla infantilizace blízkých součástí pokynů? Bylo mu skoro padesát, už dlouho neříkal otci „tatínku“, říkala ona svému otci „tatínku“? Divil by se. Problém byl, že mu už nedokázal říct ani „Édouarde“, jak by tomu bylo u bratra nebo přítele vrstevníka, vlastně už vůbec nevěděl, jak ho oslovovat.

„Ihned jsme provedli magnetickou rezonanci,“ pokračovala, „abychom lokalizovali poškozenou mozkovou tepnu. Potom jsme provedli trombolýzu a trombektomii, abychom odstranili krevní sraženinu, která ji ucpávala. Operace proběhla dobře; bohužel situaci zkomplikovalo další krvácení.“

„Myslíte, že má naději se z toho dostat?“

„Je normální, že se na to ptáte,“ pokývala spokojeně hlavou; zjevně si cenila normálních pacientů, normálních rodin a normálních otázek. „Ale musím vám bohužel odpovědět, že vůbec nevíme; magnetická rezonance nám umožňuje určit, které oblasti mohly být poškozeny – v tomto případě jde o frontoparietální lalok –, ne však závažnost poškození. Není žádný další lékařský úkon, který bychom mohli vyzkoušet; můžeme jenom monitorovat situaci a kontrolovat krevní tlak a cukr. Váš tatínek může nabýt určitého neúplného, chvílemi možná i normálního vědomí; může ale také spět k mozkové smrti, v této fázi je možné všechno. Musíme být rozumní…,“ uzavřela ne zcela nutnou poznámkou.

„Někdo tu není rozumný?“ Neubránil se, aby to řekl; začínala mu trochu lézt na nervy.

„No, musím říct, že družka vašeho otce… Její emocionální projevy, byť samozřejmě pochopitelné… Tedy s příjezdem vaší sestry se trochu uklidnila.“

Takže Cécile byla tady; jak to z Arrasu dokázala? Na rozdíl od něj vstávala velmi brzy a Madeleine nejspíš zavolala jako první jí, s Cécile si ihned porozuměly, zatímco jeho se vždycky trochu bála – možná proto, že byl nejstarší syn, možná proto, že se trochu bála všech.

„Ještě poslední věc…“ Vstala, aby ho doprovodila ke dveřím. „Vašeho tatínka jsme museli napojit na umělé dýchání, to bylo nutné, aby mohl dýchat, a vím, že pohled na tracheotomii je někdy pro blízké trochu náročný. Ale jeho to nebolí, můžu vás ujistit, že vůbec netrpí.“

Vskutku, „tatínek“ mu s trubicí zavedenou do krku připojenou k velkému přístroji na kolečkách, jehož neustálý hukot vyplňoval místnost, s kapačkou v ohbí lokte a elektrodami připevněnými na lebce a hrudi připadal příšerně starý a slabý – při tomto pohledu by na něj člověk mnoho nevsadil, vypadal úplně jako umírající. Obě ženy seděly vedle sebe v rohu pokoje, působily, jako by se už hodiny nepohnuly. Madeleine ho uviděla první, podívala se na něj zároveň vystrašeně a úlevně, ale neodvážila se zvednout. Naproti mu vyrazila Cécile a stiskla ho v náručí. Jak dlouho ji už neviděl? zauvažoval. Sedm, možná osm let. Přitom Arras nebyl daleko, méně než hodinu TGV. Trochu zestárla; v její stále bohaté světlé blond hřívě bylo vidět, i když jen slabě, pár bílých vlasů. Také se jí trochu zaoblila tvář, ale rysy byly stále velmi vytříbené. Jeho sestřička byla jedna z nejhezčích holek na gymnáziu, to si moc dobře pamatoval, kluků se kolem ní točilo nepočítaně. Přesto zůstala pannou až do svatby, tím si byl jistý, nebyla by bývala schopná utajit milostnou zápletku. Už tehdy byla velmi zbožná, chodila do kostela každou neděli, účastnila se aktivit s katolickou farností. Jednou si spletl dveře, když šel uprostřed noci močit, a přistihl ji při modlitbě, jak klečí ve svém pokoji. Bylo mu z toho nepříjemně, vzpomínal si, stejně nepříjemně, jako kdyby ji přistihl s klukem. I ona z toho mimochodem byla rozpačitá, muselo jí tehdy být šestnáct, až o něco později, když měl obavy ze zkoušek – a obavy ze zkoušek měl opakovaně a právem –, mu začínala odpovídat: „Poprosím za tebe Pannu Marii,“ zcela přirozeným tónem, jako by mluvila o halence, kterou je třeba vyzvednout v čistírně. Opravdu nevěděl, odkud ty mystické tendence má, v rodině byla jediná. Vdala se za sobě podobného, na pohled umírněnějšího člověka – venkovský notář musí být umírněný, jistě právě to u něj klamalo, neboť ve skutečnosti z něj po dvou třech minutách začalo být cítit cosi intenzivního, jako kdyby neváhal ani vteřinu položit život za Krista nebo jiný podobný důvod. Měl je rád, připadlo mu, že tvoří hezký pár – každopádně mnohem lepší než ten jeho, o jeho bratrovi a krávě švagrové nemluvě.

„Tak jak to jde? Nevzalo tě to moc?“ zeptal se nakonec, když uvolnila sevření.

„Vzalo. Hodně mě to zasáhlo. Ale vím, že táta se z toho dostane. Poprosila jsem Boha.“

6

O několik minut později vešla do místnosti sestra, zkontrolovala kapačku, polohu dýchací trubice, poznamenala si některá z čísel, jež se objevovala na kontrolním monitoru. „Uděláme hygienu…,“ řekla nakonec. „Můžete zůstat, jestli chcete, ale nemusíte.“

„Potřebuju si zakouřit,“ řekl Paul. Většinu času se dokázal ve lhůtách, po něž je to vzhledem k normovaným zákazům společensky nutné, udržet; ale tady šlo o případ vyšší moci. Vyšel na nábřeží a hned se ho zmocnil ostrý chlad. Před nemocničním vchodem postávala asi třicítka lidí a kouřila; nikdo nemluvil, ani nevypadali, že by vnímali ostatní, byli uzavření ve svých osobních peklíčkách. Jestli existuje místo vytvářející úzkostné situace, místo, kde potřeba tabáku rychle dosahuje neúnosné meze, pak je to nemocnice. Máte řekněme manžela, otce nebo syna, jenž s vámi ještě ráno žil, a v několika hodinách, někdy minutách vám může být odebrán; existuje něco, co je v takové situaci na místě více než cigareta? Ježíš Kristus, odpověděla by pravděpodobně Cécile. Ano, Ježíš Kristus, nejspíš. Otce Paul naposledy viděl začátkem léta, méně než před šesti měsíci. Vypadal zcela ve formě, s Madeleine se chystali na návštěvu Portugalska – měli odjíždět za týden, dokončoval rezervaci ubytování, v pousadas nebo podobných objektech, chtěl znovu vidět spoustu míst, která už znal, tu zemi měl vždycky rád. Zajímal se i o politiku, dlouze a poučeně komentoval nový nárůst black blockingu. Zkrátka jejich setkání bylo naprosto uklidňující a uspokojivé; působil jako zcela aktivní, pozorný senior, jenž si užívá plnými doušky důchodu, v oblasti partnerského života mu Paul mohl dokonce závidět – šlo přesně o ten typ seniora, pomyslel si, který figuruje v reklamách na pojištění pohřbu.

Lidem právě končila pracovní doba, provoz na nábřeží Clauda Bernarda ještě zhoustl, vlastně úplně stál. Semafor umístěný hned před nemocnicí opět skočil na červenou; zazněl první klakson, jako osamocený nářek, následovala obrovská vlna dalších, jež vyplnily zasmrádlé ovzduší. Všichni ti lidé měli nejspíš různorodé starosti, osobní nebo pracovní povinnosti; zdaleka neuvažovali o tom, že i na ně tady na nábřeží čeká smrt. V nemocnici se blízcí chystali k odchodu; i oni měli pochopitelně osobní a pracovní život. Kdyby zůstali o pár minut déle, uviděli by ji, tu smrt. Postávala u vchodu, ale byla zcela připravená vystoupat do pater; byla to děvka, ale spíš měšťácká děvka, elegantní a sexy. Nicméně brala na věčnost všechny bez rozdílu, umírající z lidových vrstev si ji mohli zavolat stejně tak jako bohatí; jako všechny děvky si kunšafty nevybírala. Nemocnice by neměly stát ve městech, říkal si Paul, atmosféra je tam příliš vzrušená, přeplněná plány a tužbami, města nejsou vhodná místa k umírání. Zapálil si třetí cigaretu; moc se mu nechtělo vracet do pokoje, vidět intubované tělo svého otce; přesto se k tomu přiměl. Cécile tam byla teď sama, neskrývaně v pokleku u paty postele, „bezostyšně“ se modlila, pomyslel si nevolky.

„Modlila ses… k Bohu?“ zeptal se bezmyšlenkovitě, vážně měl problém si na to zvyknout, dokáže jednoho dne klást jiné než pitomé otázky?

„Ne,“ řekla a vstala, „to byla běžná modlitba, lepší bylo mluvit s Panenkou Marií.“

„Hm, chápu.“

„Ne, nechápeš vůbec nic, ale to je jedno…!“ Skoro vybuchla smíchy, její zářivý úsměv měl v sobě něco posměšného, náhle si ji vybavil v létě jejích devatenáctin, těsně předtím, než potkala Hervého, usmívala se úplně stejně.

Jeho mladší sestřička tehdy neměla moc starostí, její život byl pozoruhodně jasný. On sám byl uprostřed komplikovaného vztahu, tedy spíš u konce jeho prostředku popravdě řečeno, Véronique právě potratila, ani na chvíli ji nenapadlo to s ním probrat, dozvěděl se to až den po zákroku, už to bylo špatné znamení, a skutečně o pár týdnů později ho opustila, to ona pronesla osudnou větu, něco ve stylu: „Myslím, že bude lepší, když to skončíme,“ nebo možná spíš: „Myslím, že bude lepší, když si dáme čas na rozmyšlenou,“ už si nevzpomínal, každopádně to vycházelo nastejno, jakmile začnete přemýšlet, končívá to stejně, ostatně nejen v oblasti citů, přemýšlení a život jednoduše nejsou kompatibilní. Ostatně tím nepřišel o nijak znamenitou životní perspektivu, Véronique byla průměrná, byla zodpovědná za průměrnost světa, skoro by ji mohla symbolizovat. Neměl tušení, co se s ní stalo, ani to netoužil vědět, ale její manžel, měla-li nějakého, určitě nebyl šťastný, a ona o nic víc: učinit jinou lidskou bytost šťastnou, být sama šťastná nebylo v jejích možnostech; prostě nebyla schopná lásky.

Měl starosti i ve studiu a ty byly také, uvědomoval si s odstupem, zoufale průměrné. Nebyl si jistý, zda skončí dostatečně vysoko mezi absolventy ENA a bude si moct vybrat finanční inspekci – takové byly v té době jeho mrzutosti. Cécile neměla potíže ani v tomhle, jednoduše nešla studovat, střídala pochybné smlouvy na dobu určitou v sociální nebo záchranářské oblasti, už se nejspíš rozhodla, že bude ženou v domácnosti, tedy že bude pracovat jen v případě nejvyšší nouze, profesní život ji v nejmenším nepřitahoval a studia o nic víc, nic jí to neříkalo. „Nejsem intelektuálka,“ říkala občas. Popravdě on taky ne, nebyl typ, který by usínal při četbě Wittgensteina, ale byl ctižádostivý. Ctižádostivý? Dnes se mu podstata jeho ctižádostivosti určovala dost špatně. Určitě nešlo o ctižádostivost politickou, to ne, ta ho nikdy neoslovovala. Jeho ctižádostivost asi spočívala v tom, že bude bydlet v nádherném mezaninovém bytě s překrásným obývákem a vysokými okny, z nichž bude výhled na Bercyský park, že bude moct každé ráno procházet zahradou zasvěcenou biodiverzitě s ginkgo bilobou a zeleninovými políčky a že si vezme někoho jako Prudence.

„Řekla jsem Madeleine, aby si šla lehnout,“ řekla Cécile, čímž přerušila jeho nejasné vzpomínání. „Od rána je to pro ni těžké.“ Na Madeleine úplně zapomněl a náhle, když se zamyslel nad její situací, ho přepadla hrůza. Před deseti lety byl jeho otec odeslán do důchodu a po několika dnech umřela jeho matka. Paul si tehdy dělal vážné starosti o otcovo zdraví, a dokonce život. Už neměl práci, neměl ženu, zkrátka nevěděl, co se sebou. Seděl doma a celé hodiny procházel staré spisy. Mýt se nebo jíst ho ani nenapadlo; zato stále pil, a spíš víc. Částečné řešení přinesl pobyt v psychiatrické léčebně v Mâcon-Bellevue díky různým psychotropním látkám, jež konzumoval s pozoruhodnou poslušností, byl to, jak se vyjádřil primář, zcela uspokojivý pacient. Následoval návrat do Saint-Joseph, do domu, který měl rád, který byl součástí jeho života, ale jenom jednou součástí. Další součástí bývala práce na DGSI, která skončila; manželství, jež skončilo rovněž; jeho existence se značně zjednodušila; zbýval dům, jistě, ale to možná nestačilo.

Paul se nikdy nedozvěděl, zda Madeleine platila krajská, nebo regionální rada. Byla pomocnicí v domácnosti, schopnou zastat klasické práce (úklid, nákupy, vaření, praní, žehlení), k nimž byl jeho otec radikálně nezpůsobilý, tak jako všichni muži jeho generace – ne že by v nich muži generace následující nabyli větších schopností, ale ženy o ně přišly, takže se nechtěně nastolila jistá rovnost, vedoucí u bohatých a polobohatých k externalizaci domácích prací (tak se tomu říkalo i u firem, jež obvykle úklid a zahradničení svěřují externím poskytovatelům) a u ostatních ke všeobecnému nárůstu špatné nálady, útokům parazitů a obecněji špíně. V případě jeho otce byla v každém případě pomocnice v domácnosti nutná a tím to mělo za normálních okolností končit. Zamiloval se jeho otec? Lze se zamilovat v pětašedesáti letech? Možná že ano, na této planetě je toho tolik možné. Jisté je rozhodně to, že Madeleine se zamilovala do jeho otce, a tento fakt nebyl Paulovi příjemný, milostný život jeho otce nebyl něčím, s čím by chtěl být konfrontován. Dalo se to pochopit, jeho otec byl svým způsobem působivý muž, ostatně se ho vždycky trochu bál, ale ne zas tolik, protože to byl také dobrý muž, to bylo vidět, ze začátku dobrý muž, později trochu vyčerpaný a zatvrzelý z práce v tajných službách, na hony vzdálené prostředí, jež znala Madeleine, ta byla jenom chudačka, o níž není co říct, jejíž život stál do té doby úplně za hovno, krátké manželství s alkoholikem a tím to haslo, nikdy si nedokážeme představit, jak málo obvykle představuje život lidí, a nedokážeme to o nic lépe, jestliže mezi tyto „lidi“ patříme, a to je více či méně vždycky ten případ. Bylo jí přesně padesát – o patnáct míň než jeho otci – a nikdy nepoznala štěstí ani nic, co by se mu podobalo. Přitom byla pořád hezká, dříve musela být velmi hezká – a to nejspíš z velké části přispělo k jejímu neštěstí, ne že by mohla být šťastnější, kdyby byla ošklivější, ale její neštěstí by bylo jednotvárnější, nudnější a kratší, pravděpodobně by umřela dříve. A nyní hrozilo, že o toto štěstí, jež se jí nakonec dostalo, přijde kvůli vměstku, který se utvořil v jedné mozkové tepně. Jak by mohla reagovat klidně? Byla jako pes, jenž přišel o pána. V takovém případě sebou pes šije – a vyje.

Table of Contents

jedna

1

2

3

4

5

6