Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- PODĚKOVÁNÍ

KALIBR

James Swallow

ODPLATA

KALIBR

Přeložil Lumír Mikulka

ROGUE

Copyright © 2020 by James Swallow

Translation © Lumír Mikulka, 2022

ISBN 978-80-242-8405-7

Pro ty, kteří přečkají bouře.

Kapitola 1

Stěrače se proháněly po čelním skle sešlého volva a zevnitř sledovacího vozu bylo těžké udržet si jasný výhled na cíl.

Liják měnil asfalt v lesklé kovové pláty a dopadal na zem v prudkých přívalech postrkávaných větrem na sever. Těžké mraky měnily pozdní den v předčasný soumrak a z budov, lidí, tramvají i aut se vytrácela barva.

Každý, kdo neměl dost pádný důvod být venku, se stáhl do vchodů budov, aby hledal úkryt. Někteří místní obyvatelé vybavení dostatečným stoicismem se drželi deštníků, jako by na tom závisel jejich život, jenže přívaly vody z nebe se valily takřka vodorovně a promáčely jim kabáty i oblečení pod nimi.

Celý týden ohrožovala Oslo bouřková studená fronta nad Skagerrakem a dnes konečně dorazila do vnitrozemí. Rychle se přehnala přes fjordy i město a během několika hodin ze sebe vyždímala přívalový déšť, který by jindy stačil na pokrytí měsíčních srážek.

Muž tmavé pleti na sedadle spolujezdce ve volvu byl štíhlý a napjatý způsobem, jak to umí jen bývalí vojáci, a jeho hubenou postavu halila modrá bunda, dostatečně velká na to, aby mohl v podpaží ukrýt pistoli Maxim 9, kterou měl v pouzdře. Nakláněl se dopředu, s očima upřenýma, aby neztratil jejich kořist.

Řidička záměrně snižovala rychlost, rukama s dlouhými prsty svírala volant. Světlá tam, kde on byl tmavý, na sobě měla kabát s límcem z umělé kožešiny, který se jí vinul kolem krku. Spolu s ostrými rysy obličeje jí dodával vzezření mrchožravého ptáka sledujícího kořist.

Cíl se pohyboval rovnoměrným stálým tempem a nedával najevo, že by věděl, že je sledován. Tým lovců neměl k dispozici identitu oné osoby, pouze kódované označení. Znali tuto pro ně bezejmennou ženu jako Echo-Jedna a posledních šest dní ji sledovali v zapadlých uličkách norského hlavního města.

Kousek po kousku sestavovali vzorce pohybu Echo-Jedna a hledali místa, kde se její cesta křížila se zájmovými osobami. Cíl byl štíhlé postavy, průměrné výšky, na sobě měla žena dlouhou tmavou bundu do nepohody s vyhrnutým límcem. Kšiltovka jí zakrývala obličej zrůžovělý chladem, ruce měla zabořené v hlubokých kapsách bundy až po lokty a pohybovala se cílevědomě, shrbená dopředu proti slotě venku.

Echo-Jedna jim zatím neposkytla nic cenného, co by mohli hlásit, a ve dvojčlenném týmu se stupňovalo napětí. Už brzy měl někdo z vyšších míst velení učinit rozhodnutí a pak bude osud jejich cíle zpečetěn.

Muž a žena v autě měli v uších pecky sluchátek, které je napojovaly na šifrovanou rádiovou síť týmu. Venku byli další tři agenti; jeden pěší na stejné straně ulice jako cíl, druhý na opačné a poslední seděl v kavárně o několik bloků západněji a sledoval operaci prostřednictvím přenosného počítače. Rozhovor byl minimální, omezený sotva na něco víc než na stručné zprávy o pohybu Echo-Jedna.

Na zadním sedadle volva ležela taška se vším, co budou potřebovat, aby dostali ženu živou; lepicí páska, plastové stahovací pásky, paralyzér a pouzdro se dvěma injekčními pery s derivátem pentobarbitalu. V tašce nescházela ani výbava potřebná k likvidaci mrtvoly, pokud by to dopadlo právě tak. Všichni v týmu si zapamatovali místa, kam Echo-Jedna odvezou k dalšímu zadržení nebo k likvidaci, podle toho, jak vše skončí. V prvním případě to byl prázdný dům ve Starém městě, v druhém případě odlehlé místo s hlubokou vodou u přístaviště v Bekkelagetu.

Podobné operace, ať již byly legální či nezákonné, už v minulosti prováděli. Pracovali jako dobře sehraná jednotka, takže osamocený cíl proti nim neměl šanci. To byla jistota, která se nezrodila z nějakého pocitu samolibosti, ale z jejich zkušeností.

Skoupé informace od nadřízených naznačovaly, že Echo-Jedna je bývalá příslušnice ozbrojených sil. Nyní ale za sebou neměla žádnou podpůrnou síť, žádné krytí ani žádnou organizaci. Echo-Jedna byla venku v zimě sama, v přeneseném i doslovném slova smyslu.

Co tato žena udělala, že si zasloužila takovou pozornost, nebylo jasné, ale nabízelo se obvyklé množství domněnek a spekulací. Echo-Jedna byla nejspíš někdo, kdo zapomněl, jak se má chovat, a vysloužila si proto nelibost svých bývalých pánů. Možná věděla příliš mnoho, možná odhalila nepatřičná tajemství. Ať už byl důvod jakýkoli, tato osamělá, deštěm promáčená postava se ocitla v roli pronásledovaného zvířete a její život visel na vlásku.

Zatímco její boty cákaly v kalužích, přeběhla přechod pro chodce v místech, kde se křížily dvě čtyřproudé ulice. Sledující v autě viděli, jak se další člen jejich týmu pohnul, aby ženu následoval. Třetí muž se držel dostatečně vzadu, aby ho cíl nezjistil. Vysílačka druhého muže pohybujícího se pěšky upozornila ostatní, že Echo-Jedna zrychluje tempo a odbočuje do boční ulice, která vedla na sever horním koncem čtvrti Majorstuen, směrem k řidčeji obydleným uličkám. Kdyby pokračovala tím směrem dál, mimo hlavní dopravní tah a v tomto mizerném počasí, začali by být sledující vzhledem k minimu chodců v okolí hodně nápadní.

Žena za volantem si vyměnila ostražitý pohled s mužem tmavé pleti, který jí odpověděl kývnutím. Volvo se rozjelo, proplazilo se kolem tramvaje a zařadilo se do pomalého pruhu. Oba věděli, že stojí na prahu rozhodnutí zda jet dál, či nikoli. Pokud budou pokračovat ve sledování, šance, že si jich Echo-Jedna všimne, se výrazně zvýší. Pokud by se od cíle odpojili, nemuseli by být schopni ženu znovu zachytit ani v hostelu, kde bydlela, ani v barech, které navštěvovala.

Pak ale cíl rozhodl za ně.

Muž tmavé pleti si toho všiml jako první a varovně vykřikl. Echo-Jedna náhle přerušila obvyklý vzorec chování a rozběhla se šikmo přes ulici směrem k přístřešku ukrývajícímu řadu turniketů. Nad přístřeškem se skvělo modré „T“ v kruhu označující vstup do T-banen, místního systému metra táhnoucího se křížem krážem napříč městem. Stanice Majorstuen byla přestupní stanicí, kudy procházelo pět linek metra, a pokud by tam Echo-Jedna unikla sledujícím, mohla se znovu vynořit na kterémkoli místě Osla.

Volvo prudce zastavilo, muž tmavé pleti už v tu chvíli vystupoval z vozu a rychle překonával nízkou bránu, aby se dostal na nástupiště před cílem. Přes čelní sklo pak řidička sledovala své další dva kolegy, kteří následovali Echo-Jedna přes průchody na kontrolu jízdenek. Pak se ženě za volantem všichni ztratili z dohledu a ona se spojila s mužem sedícím v kavárně s notebookem. Ten už byl v plné práci a procházel jízdní řád spojů projíždějících stanicí Majorstuen a jejich cílové stanice.

Řidička si rozepnula kabát a zkontrolovala zbraň, zatímco poslouchala, co říká. Stejně jako všichni z její skupiny nosila i ona tutéž výzbroj – těžkou poloautomatickou pistoli Maxim. Hranatý přední konec zbraně skrýval integrovaný tlumič zvuku, který redukoval hluk výstřelu pistole na těžké kovové klapání. Kdyby ale na použití zbraní došlo, netrvalo by dlouho a na místo by dorazila norská policie. Potřebovali se s tím proto vypořádat tiše a rychle, aniž by přitáhli pozornost místní politi.

Řidička se zamračila a řekla muži v kavárně, aby o posledním vývoji dění informoval nadřízené.

Dveře soupravy na stanici se zabouchly právě, když se po nich cíl natáhl, a muž tmavé pleti sledoval, jak sebou trhla – jako by v šoku ze zjištění, že její spěšný útěk byl přerušen.

Echo-Jedna se rozhlédla po nástupišti a on vycítil, že se snaží vytipovat, kdo patří k jejím pronásledovatelům. Vsadil na to, že ho ve volvu neviděla, nasadil znuděný výraz, zůstal stát na dohled a předstíral, že studuje plánek trasy metra. V odrazu na panelu si cvičeným okem prohlížel uspořádání stanice Majorstuen. Byla otevřená, pod širým nebem, koleje zde vedly středem čtvrti, aby se na jednom konci vlévaly zpátky do podzemí a mizely v úzkých betonových tunelech. Bylo zde jen málo úkrytů a stejně málo cest dovnitř nebo ven. Rozhodl se, že tady by se mohli cíle zmocnit, pokud by postupovali rychle.

Koutkem oka zahlédl, jak po něm sklouzla pohledem a prošla dál. Někdo jiný z týmu ji musel vyplašit, nejspíš ten muž, který ji sledoval zezadu.

Jakmile mu ta myšlenka prolétla hlavou, cíl zahlédl další dva sledující. Žena zareagovala a otočila se, aby se přesunula dál po nástupišti.

Situace nebyla ideální. Nejlepší by bylo chytit ji tak, že ji budou mít mezi sebou, ale museli vystačit s tím, co měli. Žena šla tak rychle, jak jen mohla, aniž by navenek projevovala paniku, ale její pohyby působily trhavě a vystrašeně. Východ na jižním konci nástupiště byl zavřený, kovovou mřížovou bránu zajišťoval řetěz. Když se muž tmavé pleti vydal za ní, viděl, jak Echo-Jedna vrhá zoufalý pohled přes koleje.

Kolem rychle projížděl expresní spoj metra, kola naříkavě skřípěla po lesklých kolejích a žena se otočila. Téměř dokázal vyčíst myšlenky z její tváře. Cesta přes koleje by způsobila rozruch a znamenalo to odvážit se nejen riskovat střet s případnými soupravami, ale také dát pozor na koleje pod elektrickým napětím, které dodávaly soupravám energii. Riskla by to?

Podle toho, co sdělil do rádia jeden z dalších členů jejich týmu, myslel na totéž co žena. Odbočil doprava, rozběhl se po lávce a přešel na protější nástupiště pro případ, že by se žena rozhodla utéct.

Echo-Jedna viděla, jak se její dva pronásledovatelé rozdělili, a tvář se jí zasmušila. Teď už neměla kam utéct a věděla to. Hrstka dalších cestujících na nástupišti kolem ní prořídla, když došla na jižní konec stanice, a její tempo se zpomalilo.

Řeč jejího těla se změnila, ramena jí poklesla a její postoj dával najevo pocit porážky, který se jí musel honit hlavou. Zastavila se a zastrčila paže ještě hlouběji do kapes. Déšť jí v pramíncích stékal po čepici, zatímco bezútěšně hleděla do tunelu za okrajem nástupiště.

Dole v černé tmě tančila blikající světla a automatické hlášení upozorňovalo čekající, aby ustoupili od okraje nástupiště, protože se blíží další souprava. Muž tmavé pleti pokračoval opatrným nenuceným tempem a s každým krokem se přibližoval k ženě. Ruka mu vklouzla pod bundu a spočinula na rukojeti pistole.

Z šera se vyvalila drnčící řada bílých a šedých vagonů, která se řítila kolem. Byla to prázdná souprava mířící zpátky do depa. Jeho zvuk a pohyb nyní zafungovaly jako spouštěč.

Echo-Jedna se dala do pohybu a sprintovala k tunelu na konci nástupiště, i když se z něj vlak teprve vynořoval. Muž tmavé pleti uslyšel, jak jeho kolega pár kroků za ním znechuceně zavrčel, a na zlomek vteřiny zaváhal.

Když poslední vagon prázdné soupravy vyjel z tunelu, cíl se vymrštil z nástupiště a dopadl na všechny čtyři na kolejové lože. Kolem se rozlétl štěrk a žena, aniž by ztrácela tempo, vlétla do špatně osvětleného metra.

Muž z volva se dal se do běhu a volal na ostatní. Museli tuhle situaci zvládnout. Jestli Echo-Jedna jednala ve stavu slepé paniky, existovala značná šance, že by se mohla při úprku tmou zranit, nebo ještě hůř, že ji srazí jiná rychle jedoucí souprava. Museli ji zajistit dřív, než se to stane.

Ostatní cestující na nástupišti reagovali jen pomalu, stále ještě zaskočeni celým děním, a nikdo nezastavil muže tmavé pleti a jeho kolegu, když se vrhli přes okraj a vyrazili za ženou v čepici. Třetí ze skupiny na vzdáleném nástupišti je následoval a vyrazil za nimi, aby se dostal do paralelního tunelu.

Jakmile se ocitli ve skrytu, muž tmavé pleti vytáhl zbraň a přitiskl si ji k hrudi. Jeho boty křupaly na kamenné drti mezi kolejnicemi, snažil se pohybovat co nejtišeji a napjatě naslouchal.

Když mu v pecce sluchátka zazněl hlas agenta v kavárně, trhl sebou, zatímco poslouchal rychlý proud slov. Podle muže u laptopu byla další stanice daleko, ale to nevylučovalo přítomnost servisních tunelů nebo jiné přístupové cesty, které by mohly vést zpět nahoru na úroveň ulice.

Muž tmavé pleti nařídil kolegovi z kavárny, aby mlčel, když před sebou zahlédl pohyb. Ve žluté záři servisních lamp přišroubovaných k betonovým stěnám se tam mihotala nepromokavá bunda. Z toho směru se do tunelu rozlévalo další světlo, protože úzký tunel tam ústil do širšího podzemního prostoru.

Druhý pronásledovatel se zbraní v jedné ruce dorazil k muži tmavé pleti a podal mu cosi, co našel na kolejích. Byla to promočená kšiltovka, kterou měla Echo-Jedna na hlavě.

Oba opatrně vstoupili do prostoru před sebou a ocitli se mezi opuštěnými nástupišti lemujícími po obou stranách souběžné trati. Vynořili se z tunelu na stanici duchů – prázdném prostoru, který byl opuštěn ve prospěch větší konečné stanice.

Nízký, zakřivený strop a obnažené šedé stěny se táhly směrem ke schodům a společnému můstku. Stěny pokrývala prachem zanesená graffiti a studený vzduch byl cítit dešťovou vodou a krysí močí. Na opačném konci nástupišť osvětlovaly vzdálený tunel další žluté lampy. Schovat se nebylo kam. Echo-Jedna byla někde tady.

Blíže k pronásledovatelům kreslily další bezpečnostní lampy kaluže slabého světla, ale na plošinách se táhly hluboké stíny. Holé prostory lemovaly kotouče kabelů a hromady suti z nedokončených prací a muž tmavé pleti si všiml popraskané plastové tabule, která prozrazovala název stanice duchů: Valkyrie Plass.

Vysílačkou sdělil tento detail muži v kavárně, ale signál byl plný šumění statické elektřiny, tlusté stěny rušily přenos. Udělal gesto na svůj tým. Dorazil už i třetí z nich. V tichosti se rozdělili, aby pročesali opuštěnou stanici a našli cíl.

Zajmout, zadržet a rozhodnout, co bude třeba. To byly další kroky. Bylo na ostatních, aby rozhodli, jestli odsud Echo-Jedna odvedou živou a celou, nebo ji na místě zlikvidují. Kdyby na to přišlo, mohl by tým shodit tělo na koleje a nastrojit vše tak, aby to vypadalo jako nešťastné náhodné úmrtí.

Muž tmavé pleti se sunul po úzkém středním pásu mezi dvěma páry kolejnic metra, zatímco zbývající dva si každý vzal jedno nástupiště. Zatímco postupoval kupředu, snažil se odfiltrovat hluk v tunelu a naslouchal, zda se neozve nějaký lidský zvuk.

Kdesi v dálce něco zaškrábalo o kámen. Přicházelo to ze směru můstku nad kolejnicemi a on k němu mávl rukou.

Muž vpravo došel k úpatí schodů jako první, druhý si stále razil cestu hromadami sutin. Když první muž začal stoupat, z tunelu před ním přilétla zátka teplého, mastného vzduchu – jako výdech metra před přijíždějícím vlakem. Muž tmavé pleti klesl do podřepu a schoval se za signální panel, protože hluk dál zesílil. Zaplavilo ho bílé světlo, zatímco kolem projížděla souprava a kola po něm jen pár centimetrů od obličeje plivala jiskry.

V jedné směsi s hlukem projíždějících vagonů zaslechl něčí bolestný výkřik a pak drsný kovový zvuk, který nedokázal identifikovat.

První lovec byl už téměř nahoře na schodech, když se mu bota zachytila o nastražený rybářský vlasec ukrývající se ve stínu.

Vlasec se napnul a uvolnil podomácku nastraženou past. Byla to chytrá improvizace, vyrobená z levných běžně dostupných předmětů. Pružná lanka omotaná kolem oček se uvolnila a zabodla muži do nohy dvojici kuchyňských nožů upevněných lepicí páskou. Nože i celý mechanismus pasti byly nastříkány černou barvou na auta, aby splynuly s okolím. Čepele se muži zaryly hluboko do svalu, on šokovaně vykřikl a zhroutil se ke zdi. Jeho hlas utonul v hluku projíždějícího vlaku a muž se snažil přenést váhu na druhou nohu. Pohled na krev, která mu vytékala z ran, oslabil jeho pozornost.

Uprostřed můstku se cosi pohnulo. Kdosi se tam vynořil z úkrytu pod plachtou pokrytou stříkanci brvy. Muž spatřil, jak se odtamtud vynořila Echo-Jedna, a zahlédl její tvář. Krátké tmavé vlasy, narudlá pleť a zahojené jizvy po popáleninách nad pravou tváří. V rukou držela brokovnici s upilovanou hlavní, jejíž ústí bylo ukryté za provizorně zhotoveným tlumičem vyrobeným z plechovky od spreje. Než lovec stačil uchopit svou vlastní pistoli, vystřelila mu žena do hlavy a dávka broků těžkého kalibru proměnila jeho obličej v mokrou rudou kaši.

Druhý lovec byl u dolního konce schodů na protějším nástupišti, když uslyšel přidušený výkřik svého druha. Když se hukot vlaku vytratil směrem k další stanici, vyrazil vpřed, přes změť polámaných prken a stavební suti.

Jeho bota dopadla na tenký kus dřeva, pod nímž byly upevněny dva náboje do brokovnice ve svislé poloze se zátkou z epoxidového lepidla. Váha muže stlačila ukryté nábojnice do trubkových uzávěrů, které byly oba opatřeny silným šroubem, jehož špička se opírala o plochu zápalníku nábojnice.

Oba náboje s rachotem vybuchly a prorazily dřevo i podrážku mužovy boty. Kůže, svaly a kosti se okamžitě proměnily v jednu změť a on spadl po zádech na nástupiště. Nervy mu probíhaly údery agónie, která ho nutila lapat po dechu a dávit. Slyšel, jak jeho společník volá, když se nahoře na schodišti objevila žena, kterou pronásledovali, a pokusil se ho mávnutím poslat zpět.

Muž tmavé pleti uslyšel, jak improvizovaná past vybuchla, a uviděl, jak se druhý lovec zhroutil s bledou tváří pokrytou potem. Nohu měl od kotníku dolů celou zkrvavenou. Vyškrábal se na nástupiště a zavolal do vysílačky varování, ale komunikační síť místo hlasů vyplivla zpět jen šumění statické elektřiny.

Na schodech byla Echo-Jedna už venku z úkrytu a kráčela s napřaženou krátkou střelnou zbraní. Dvakrát vypálila, zaplnila vzduch broky a muž tmavé pleti cítil, jak mu horké kuličky trhají obličej, když jím prolétávaly. Žena se pak stáhla za nízkou zídku a on uslyšel kovový zvuk nábojů zasouvaných do naolejovaného mechanismu.

Ignoroval bolest a štiplavé vlhko na tváři, popadl zraněného a táhl ho pryč. Hledal nějaký úkryt, ale nemohl najít nic vhodného. Za ním se ozvalo škrábání bot o kámen a on věděl, že žena jde za nimi. Muž tmavé pleti s mučivým zasténáním pustil svého kolegu a otočil se s pistolí Maxim v ruce. Vypálil dozadu ke schodišti a vystřílel čtyři náboje, aby odradil ženu od bezprostředního pronásledování.

V hlavě se mu honily myšlenky. Tohle je léčka. Echo-Jedna je záměrně vlákala na stanici duchů, na místo, kde předem připravila pasti a ukrytou zbraň. Tohle jednání vypovídalo o jiném myšlení, než jaké mívá obyčejný bývalý voják. To divadélko na ulici, na nástupišti metra, to byl čin, který je měl přimět, aby polevili v ostražitosti. V duchu teď nešetřil nadávkami na adresu svých velitelů – za to, že drželi jeho tým v nevědomosti, a na všechny ty jejich kecy, které by potřebovali vědět.

Prohledal prostor, jestli tam není druhý kolega, a žaludek se mu obrátil, když ho našel na vzdáleném nástupišti, zhrouceného u stěny natřené čerstvou karmínovou barvou.

Prostorem se rozlehl další prudký hukot vzduchu, jak se v protisměru řítil vlak. V oknech vagonů zahlédl záblesky tváří lidí dojíždějících do práce, jak se řítily kolem. Většina z nich ani nezahlédla dva zakrvácené muže se zbraněmi, a ti, kteří ano, sotva stačili zaregistrovat celý ten pohled, než zmizel.

Poslední vagon se mihl kolem a uvolnil pohled na ženu na protějším nástupišti, jejíž brokovnice mířila přímo na něj. Uskočil, když vystřelila, a ozvěna zvuku zbraně mu prozradila, že Echo-Jedna přešla z broků na těžké kulové náboje, které likvidují cíle. Seskočila, překonala mezeru mezi nástupišti, nabila a znovu vystřelila. Další projektil narazil do stěny u jeho hlavy a muž tmavé pleti opětoval palbu z pistole Maxim. Nenáviděl se za to, že nechal padlého druha za sebou.

Nedala mu však čas, aby se tím zabýval. Třetí náboj z brokovnice se odrazil se zajiskřením od nástupiště a zasáhl ho do břicha. Rána v něm zažehla rudý požár. Bylo to jako úder kladivem, který ho poslal k zemi. V ústech ucítil krev a najednou se mu špatně dýchalo.

Slyšel, jak znovu nabíjí. Cvaknutí nábojnic, které se dostaly do podavače, a závěr, který jednu z nich zasunul do komory.

Přešla k jeho společníkovi a beze spěchu zamířila před ránou, která ho zabila.

Prázdná pistole Maxim mu vypadla z ruky, když se muž tmavé pleti vymrštil a vyrazil k ženě, napínaje poslední zbytky sil. V zádech cítil vítr, který ho tlačil kupředu, a chřípí mu plnil mastný kovový zápach tunelu.

Echo-Jedna ho viděla, jak se blíží, a žluté světlo se odrazilo od černě natřené čepele v její ruce. Byla rychlejší, než čekal, a sjela rukou nízko, aby ho sekla přes hruď. Rána byla hluboká a plná ohně a připravila ho o hybnost.

Pokusil se po ní chňapnout, ale ona vykopla a zasáhla jeho koleno. Když padal na nástupiště, zdálo se, že to trvá celou věčnost – ale ani pak ho nenechala, aby zemřel sám. Mohla ho dorazit pistolí, ale dávala si na čas a vychutnávala si to. Znovu do něj kopla, on se převrátil přes okraj nástupiště a přistál natažený přes jednu kolej.

Bílý oheň ho ovanul, jak se kolejové lože začalo třást. Obrovský stín za světlem se na něj snášel a on se nemohl pohnout, nemohl utéct. Zakřičel, aby zastavili, ale jeho výkřik se ztratil ve skřípění železných kol na oceli.

Řidička volva poznala, že něco není v pořádku, když se souprava zastavila kousek od nástupiště, polovina ještě uvnitř tunelu, polovina venku v dešti.

Cestující vycházeli turnikety s popelavými tvářemi a rukama si zakrývali ústa. Nouzová světla blikala a trpělivý, mateřský hlas automatické hlasatelky neustále opakoval něco v norštině, které nerozuměla.

Nikdo z mužů, kteří před chvílí vyrazili za svou kořistí, neodpovídal na volání vysílačky. Pak k ní dolehlo vytí sirény sanitky a ztuhla jí krev v žilách. Sklonila se, aby nastartovala volvo, a tak přehlédla postavu vycházející ze stanice.

Řidička si všimla stínu u okna, otočila se a srdce jí poskočilo v hrudi, když se na sklo přitisklo ústí provizorního tlumiče, vyčnívajícího ze záhybů tmavé bundy. Brokovnice vystřelila s těžkým žuchnutím, které ještě dále ztlumil neustávající liják, rozbila okno a vymalovala interiér volva krví a mozkovou hmotou.

Žena se zbavila brokovnice, když ji prohodila rozbitým oknem do klína zavražděné řidičky. Vzápětí popadla tašku jejího rovněž mrtvého spolujezdce a zamířila s ní pryč. Za chůze si ji držela u těla a prohrabávala její obsah.

Na druhé straně ulice zastavila sanitka a těsně za ní policejní auto, ale ona už byla na křižovatce, ztracená ve zmatku.

V tašce bylo sluchátko vysílačky a ona na zkoušku ťukla na tlačítko stlač-a-mluv. Po chvíli se ozval mužský hlas, který žádal o kontrolu komunikace. Zněl mladě a ustaraně. Žena si našla chráněnou uličku za bytovým domem, mimo dohled z ulice, a chvíli si zkoušela polohu hlasu. Aby zněl plný bolesti a zděšení. Pak přepnula rádio a pohrála si s nastavením, aby zhoršila kvalitu příjmu.

Improvizovaně načrtla svůj příběh – lži o tom, že je zraněná a ostatní jsou mrtví, o tom, že se nemůže vrátit na místo pro odchod. Udržovala monotónní neurčitý přízvuk a nechala znepokojeného mladíka, aby si sám doplnil mezery.

Řekl, že je blízko. Nebude mu trvat dlouho, než se k ní dostane. Pořád měla v ruce nůž, který použila na stanici duchů, a zatímco poslouchala, očistila ho. Řekl, že tam bude brzy.

Nebe nad hlavou potemnělo, když se usadila a čekala.

Kapitola 2

„Jak se jmenuje?“

Starý muž se na něj podíval zpod špinavé čepice, mžoural do jasného slunce a usmíval se, když přecházel přes dvůr garáže.

„To auto?“

Marc Dane sledoval, jak muž zasouvá trysku čerpadla do hrdla palivové nádrže ocelově modrého Audi R8 Spyder a dává se do práce.

Čerpadlo cvrlikalo, jak benzín tekl, a na počítadle se objevovala cena. Marc by si rád natankoval sám, ale postarší pán, který se staral o čerpací stanici kombinovanou s kavárnou, o tom nechtěl ani slyšet. Trval na tom, že to udělá on, načež se nejprve pokusil zatáhnout Angličana do diskuse o fotbale, a když to nefungovalo, přešel na povídání o počasí a jeho další cestě.

„Ne auto,“ opravil ho starý muž. Měl silný přízvuk, ale jeho angličtina byla dobrá. „Ta žena.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Vy tu nejste kvůli golfu. Jste tu kvůli někomu.“

Marc si nemohl pomoct, ale musel se pousmát, čímž jen potvrdil, co starý chlapík předpokládal.

„Není to tak, jak si myslíte.“

Založil si ruku na hrudi a předvedl posměšně svatouškovský výraz.

„Já nikoho nesoudím.“

„Jen se stavuji za přítelem.“

„Aha.“ Muž kývl směrem ke kopcům. „Nahoře v la clínica, že?“ Ještě jednou stiskl spoušť čerpací pistole a dočepoval. „Neměl byste ji nechat čekat.“

Marc mu zaplatil složenými eurovkami a přikývl.

„Máte pravdu, kamaráde.“

„Obridago.“ Starý muž si strčil bankovky do kapsy a prohlížel si ho. „Vy k nim patříte?“

„Ke komu?“

Čímž si vysloužil další úsměv. „Jsem tu už mnoho let, příteli. Viděl jsem mnoho lidí přijíždět a odjíždět. Ti lidé tam nahoře na kopci si rádi nechávají svá tajemství.“

Marc se posadil na místo řidiče.

„Jen jsem si vyrazil na projížďku.“

„Vybral jste si hezký den,“ prohodil starý muž.

Spyder se zakusoval do každé další zatáčky na dálnici s dokonale strojovou lehkostí a Marca zpoza volantu hučícího sporťáku napadlo, že působení v soukromém sektoru má své přednosti.

Bývalý šlachovitý důstojník MI6 byl už nějakou tu chvilku mimo práci pro královnu a vlast, ale nikdy nedokázal úplně oddělit svůj starý život od toho, který vedl teď. Snažil se nicméně nezabývat se změnami ve svých poměrech.

Připadalo mu to příliš jako stání na místě, ale Marc už nebyl tímtéž mužem jako tehdy. V současnosti se nosil o něco sebevědoměji, i když ostražitost, s níž vyrůstal, zůstávala stejně pronikavá a všudypřítomná jako dřív.

Úzký obličej s vlčím výrazem skrýval pátravé oči, momentálně za tmavými leteckými slunečními brýlemi, a jeho záměrně nepěstěný plnovous ladil s neupravenými špinavě blond vlasy, které by už nutně potřebovaly zastřihnout. Měl staženou střechu Spyderu a kolem něj uháněl vítr spolu s hrdelním hukotem vidlicového desetiválce Audi.

Vůz patřil do flotily automobilů, které byly k dispozici zaměstnancům s vysokým prověřením v rámci celosvětové skupiny Rubicon Group, a i když by si mohl vzít jako svůj dopravní prostředek něco konzervativnějšího, bylo těžké odolat výhodám.

V koutku úst se mu mihl křivý úsměv. Práce pro jednoho z nejbohatších mužů na světě s sebou nesla spoustu výhod, tak proč toho nevyužít?

Sluneční paprsky pronikaly mezi stromy po jeho pravici, když Marc vykroužil další plynulou zatáčku a auto vjelo na rovinku. Audi stoupalo mírnými zatáčkami, míjelo shluky vil v letoviscích a upravené trávníky golfových hřišť, uhánělo z předměstí Vilamoura do nízkých kopců svažujících se na jižním okraji portugalského pobřeží. Satelitní navigace ho vedla přes okrasné olivové háje k usedlosti za obílenými zdmi, která stála těsně mimo vyšlapané cesty.

Klinika Delphi připomínala dům nějakého bohatého samotáře, ale byl to majetek společnosti Rubicon – satelitní zařízení patřící firmě MaxaBio, biomedicínské dceřiné společnosti korporace. Klinika Delphi prováděla špičkovou práci v oblasti léčby odmítání orgánů a umělých kostních struktur, ale měla i druhou, tentokrát tajnou funkci.

Bylo to jedno z nejlepších míst na západní polokouli pro zotavení se po úrazech, kde si lidé mohli odpočinout a uzdravit se po střelných zraněních, zraněních nožem, popáleninách nebo jiných vážných zraněních, která je přivedla až na pokraj smrti. Marc tam sám krátce pobýval, a to několik týdnů poté, co ho jeden horlivý agent americké tajné služby střelil do hrudníku. Aniž by si to uvědomoval, poškrábal se na místě staré vstupní rány na trupu. Neměl rád nemocnice. Něco mu vadilo na pachu dezinfekce a tísnivé atmosféře, která se v oněch budovách rodila z utrpení a bolesti. Vyvolávalo to v něm příliš mnoho nepříjemných vzpomínek, nejen na vlastní bolesti, ale i na ztráty a strach ze sdílení bolesti těch, na kterých mu záleželo. Klinika Delphi se usilovně snažila odlišit od podobných míst a vypadala spíš jako lázně než zdravotnické středisko. Ale přesto se tam Angličan štíhlý jako tyčka necítil dobře. Marc se nadechl a zahnal podobné myšlenky. Nejel tam kvůli sobě.

Brána kliniky se otevřela, jakmile se Audi přiblížilo, inteligentní senzory na příjezdové cestě zaznamenaly příjezd vozu a nenápadné kamery na okolních stromech již zachytily a potvrdily totožnost řidiče. Marc zpomalil, když přijel k hlavní budově, nízkému jednopatrovému sídlu v pseudořeckém stylu, obklopenému satelitními domky propojenými prosluněnými kolonádami.

U hlavního vchodu sdělovala mosazná tabulka vedle dveří název kliniky, ale žádné další podrobnosti o zařízení neuváděla. Pokud o tom návštěvník nevěděl předem, nebylo zde nic, co by kliniku Delphi bezprostředně spojovalo s Rubicon Group. Tento druh diskrétnosti, ono skrývání bohatství, bylo vlastní všemu, co skupina Rubicon dělala. Vyplývalo to z celého příkladu Ekka Solomona, muže, který všemu velel, nevyzpytatelného miliardáře, jenž společnost založil ze skromných začátků ve válkou zmítané východní Africe. Solomon se uměl držet stranou pozornosti veřejnosti a jeho společnost odrážela tento étos.

Pod záštitu Rubiconu patřily desítky divizí – MaxaBio a Delphi byly jen dvě z mnoha –, ale část, pro kterou pracoval Marc, byla mezi nimi jedinečná. DMS, divize s nejasným přívlastkem „pro mimořádné situace“, byla součástí aktivit Rubiconu v oblasti bezpečnostních služeb a stejně jako tato klinika skrývala pod svým nenápadným pláštěm cosi mnohem složitějšího. Zatímco otevřeně provozovaná činnost Rubiconu v oblasti bezpečnosti byla veřejně známá (zajišťování osobních strážců a podobně), DMS plnila úkoly, které její pracovníky až příliš často vystavovaly přímému nebezpečí.

Marc se zhusta snažil rozdělit úkoly DMS do jednoduchého a jasného sloganu. Strážci, hlídači, ochránci – jenže ani jedno z uvedených slov nevystihovalo veškerou činnost lidí Ekko Solomona po celém světě.

Jsme výbor bělosti, říkal si Marc. Nic více, nic méně.

U portiku, kde zaparkoval Audi, ho přivítala obsluha a Marc prošel do chladného, klimatizovaného interiéru kliniky. První tvář, kterou spatřil, v něm vyvolala obezřetný úsměv.

„Benjamine, zdravím.“

„Mon ami. Benjamin Harun se široce usmál, přešel po šachovnicových dlaždicích recepce, položil Marcovi na paži svou ruku s velkými tlustými prsty a řekl to samé, co vždycky, když se setkali. „Jak se vede?“

„Jde to,“ odpověděl Marc záměrně neurčitě.

Harun byl stejně široký jako Marc vysoký a působil v pravém slova smyslu mohutně. Francouz byl stavěný jako cirkusový silák ze starých časů s voskovanými kníry v imperiálním stylu. Marc nepochyboval, že by byl schopen ve svých svalnatých tlapách ohýbat železné tyče, ale Harunovo povolání směřovalo spíš k formování lidí než ke kroucení kovu. Harun odsloužil dlouhé turnusy v cizinecké legii, ale k práci pro Rubicon se dostal díky svému výcviku terapeuta a odborníka na posttraumatický stres. Aktivní členové DMS měli s tímto empatickým bývalým legionářem nařízená každých šest měsíců setkání, a to Marcovo už mělo zpoždění.

Harun ho ale ke splnění povinnosti nevyzval. To nebylo v jeho stylu.

„Ty jsi přijel za ní,“ poznamenal Francouz.

Marc přikývl. „Mluvili jste spolu?“

„Já mluvím,“ opravil ho Harun. „Ona už tak moc ne. Ty bys mohl mít větší úspěch.“

„Jak se jí daří?“

„Dohání, co nestihla do téhle chvíle přečíst. A stěžuje si, že na klinice není střelnice, kde by mohla trénovat.“ Odmlčel se. „Pro lidi, jako jsme my, není snadné se s takovými věcmi smířit. Američané ji vycvičili, aby věřila, že je neprůstřelná. Když se ukáže, že tomu tak není, může to být šok. Všichni jsme smrtelní.“

Marc přikývl a na okamžik zapátral v paměti, aby si katalogizoval mnoho případů, kdy to skoro koupil, a šťastných okamžiků, díky nimž dosud chodí po svých a dýchá.

„Je to nejodolnější člověk, jakého jsem kdy potkal,“ řekl upřímně. „Vydrží víc než já.“

„Ptala se po tobě.“ Harun se na něj podíval. „Už je to pár měsíců, co jsi tady byl naposledy, Marcu.“

Provinile přikývl. „Byla v tom…“ Marcovi se nedostávalo dobrého vysvětlení, a tak nakonec zvolil to stručnější. „Práce,“ řekl.

„Aha.“ Francouz chápavě přikývl. „Něco se mi doneslo.“

„Bylo tu rušno,“ odpověděl Marc a nechal to tak.

Harun věděl dost dobře, že nemá vyzvídat.

„Tak za mnou brzy přijď.“ Usmál se a při odchodu poplácal Marca po rameni. „Drž se dál od problémů, rosbífe.“

„To se nikdy neví,“ odtušil Marc.

Hlavní budova se otevírala do vzdušného dvora s mělkým bazénem a prostorem pro jídlo a odpočinek na slunci. Několik pacientů kliniky využívalo krásného dne, ale ta, za kterou Marc Dane přišel, seděla ve stínu slunečníku, přitisknutá k rámu lehátka s hlavou zabořenou do pevné vazby v kůži.

Před šesti měsíci se Marcova partnerka Lucy Keyesová v přístavišti u kanálu v Bruselu nadýchala aerosolové biologické látky. Upravená varianta hemoragického kmene Marburg, takzvaný virus Stín, ji málem zabila a Marca mrazilo při pomyšlení, jak úzké bylo okno pro přežití. Kdyby se Lucy dostala do nemocnice o patnáct minut později, kladl by dnes květiny na hrob.

Keyesová byla bývalá příslušnice americké armády – každý, kdo pracoval pro Divizi pro mimořádné situace, byl někým bývalým, pomyslel si Marc. Ona bývala dokonale vycvičená odstřelovačka v tajné ženské jednotce Delta Force, ale to už dnes pro ni byl jiný život. Stejně jako pro Marca britská tajná služba a pro Benjamina Légion étrangère. DMS byla složena z lidí, kteří to, čím bývali kdysi, nechali daleko za sebou.

Kniha v Lucyiných rukou byl překlad spisu Umění války autora Sun-C’. Stránky knihy zažloutlé a mnohokrát prolistované. Marc tuto knihu četl, když se připravoval na službu v letectvu Královského námořnictva, ale připadala mu zdlouhavě napsaná.

„Ostatní knížky v knihovně jsem už přečetla,“ promluvila Lucy, aniž by vzhlédla. Její hlas měl stále ten drásavý, pronikavý nádech, který získal poté, co pozitivně prošla všemi lékařskými prohlídkami. Biologická zbraň Stín se sice z jejího těla posléze vyloučila, ale cestou toho v Lucy hodně poškodila, v neposlední řadě její hrtan a plíce. „Taky jsem četla spoustu těch fantasy ság.“ Volnou rukou nakreslila ve vzduchu tvar, aby naznačila tlustý román velikosti cihly.

Marc přinesl vysoké sklenice s ledovou vodou, jednu postavil před ni a posadil se.

„Omlouvám se, že jsem tu dlouho nebyl.“

„Práce,“ řekla a stále si ještě četla knihu, když se natáhla pro sklenici. „Chápu.“

„Vypadáš dobře,“ zalichotil jí, ale byla to pravda. Pokud mohl posoudit, pod volnou teplákovou soupravou, kterou měla na sobě, nabrala Lucy zpět svalovou hmotu, o kterou přišla během pobytu v curyšském zdravotnickém středisku Rubiconu. Nový výraz v jejích očích, v němž se zračil jakýsi odstup, ale nezmizel.

Jak řekl Benjamin, pro vojáka je jedna věc čelit zbraním a bombám, ale úplně jiná je snášet zásah mikrobiologickou zbraní, která může obrátit vaše tělo proti vám a pohltit vás zevnitř.

Konečně ho poctila pohledem. Úkosem k němu zvedla pohled své chlapecké tváře syté barvy spáleného okru.

„Jak se ti žije venku?“

Vyhrkl. „Ty nejsi ve vězení, Lucy.“

Vzápětí té poznámky okamžitě zalitoval, protože ona kdysi vězeňkyní byla, ještě předtím, než ji Ekko Solomon naverboval do Rubiconu z vojenského žaláře.

„Přinesl jsi mi dort s pilníkem, že?“

Slabě se pousmál, když ho nechala být. „Jo, přesně tak. Ale snědl jsem ho.“

„Po dortech se mi stýská,“ pronesla procítěně. Lucy odložila knihu a nepřítomně se zatahala za krátké copánky vlasů, které si nechala narůst delší, než byl její obvyklý drdol ve vojenském stylu. „Ti parchanti tady mě nutí jíst zdravě, věřil bys tomu? Ještě víc mi chybí červené maso. Snažila jsem se jim vysvětlit svůj výjimečný metabolismus, ale… Teda jako, všichni jsou milí a tak, ale já už z toho začínám lézt po zdech.“

„Mluvil jsem s doktorem, říkal, že ti do… že ti ještě pár týdnů zbývá.“

„Já vím, že nejsem ve špičkové formě,“ vpadla mu do řeči a slova z ní vypadla jako zavrčení. „Jistě, možná působím trochu víc sexy než před Belgií, ale no tak! Už mi to tady začíná lézt krkem! Jestli mě brzy nezapíšou zpátky do operačního stavu, přísahám, že se uprostřed noci vypakuju pryč a odrovnám každého, kdo se mi postaví do cesty.“

„Je spousta lidí, kteří by zaplatili hodně za to, aby mohli pár měsíců sedět na zadku na takovémhle místě,“ oponoval Marc.

„Ty bys to udělal?“ Nedala mu čas na odpověď. „Ty a já, my nejsme jako spousta lidí. Ježíšmarjá, Marcu, nenuť mě něco rozmlátit, abych dokázala, že to myslím vážně.“

„Nepochybuju, že myslíš.“ Vážně přikývl. „Já jen…“

Odmlčel se a přemýšlel o tom, co mu doktor řekl. Zjizvené plíce. Snížená operační kapacita. Možnost trvalého poškození nervů. Na světě bylo jen málo lidí, kterým Marc věřil, a Lucy byla jednou z nich. Marcovi se zkroutily útroby, když pomyslel na to, že by svou kamarádku a parťáka vystavil příliš brzy znovu nebezpečí.

Naklonila se k němu blíž. „Vážím si toho, co jsi pro mě udělal. Vážím si toho. Ale to neznamená, že mě můžeš nechat sedět na lavičce.“ Znovu mu nedala čas, aby zformuloval námitku. „Solomon chce, abys podal po návratu do monacké kanceláře hlášení, že? To samé udělal se mnou, když jsi dostal ten zásah ve Washingtonu. Víš, jaký je. Má rád, když jsou jeho lidé v optimální formě.“

„To je pravda.“ Marc znovu přikývl. Ať už by Solomonovi pověděl o Lucyině stavu cokoli, mělo by to váhu – ať tak či onak. Neměl ale právo určovat její budoucnost, ani teď, ani nikdy jindy. „Jen si o tebe dělám starosti, rozumíš mi?“

„Oceňuji to v souladu s tím, jak to myslíš,“ odtušila úmyslně neosobní formulací. „Ale ruku na srdce – jestli se odsud co nejdřív nedostanu, bude tu oheň a krev.“

„Za to nemůžu nést odpovědnost,“ řekl a přizpůsobil se jejímu tónu. „Doktor říkal, že tě můžu na chvíli odvést. Nechceš zajít na pivo?“

Na tváři se jí objevil šibalský úsměv. „No jasně že jo!“

Široký úsměv starého muže se naplno rozzářil, když Audi opět zastavilo u kavárny u silnice.

„Vítejte zpátky,“ pozdravil je, smekl před Lucy čepici a pak je nasměroval ke stolu uvnitř. Významně na Marca pohlédl.

Byli jediní zákazníci, sami kromě nevrlé trojbarevné kočky, která se slunila na okenním parapetu. Stav podniku se pohyboval někde mezi rustikálním vzhledem a zanedbaností. Hrubé nerovné podlahy doplňoval starý dřevěný nábytek. Starý muž přinesl sklenice piva Sagres, řízného a studeného, které bylo ideální zbraní proti odpolednímu horku.

Lucy své pivo vypila několika rychlými doušky a požádala o další. Marc držel krok a chvíli si povídali o všem možném.

Byla mezi nimi zvláštní zdrženlivost. Když létaly střely a času nebylo nazbyt, impulzivní Londýňan a sardonická Newyorčanka se spojili v efektivně fungující dvojici, ale mimo akci se odstup mezi nimi zvětšoval. Marc si říkal, že se znají dost dobře na to, aby ze sebe nemuseli sypat každý poslední drb. Anebo to možná bylo tím, že ani jeden z nich nevěděl, jak se uvolnit, jak vypnout z neustálé pohotovosti.

Konverzace se stočila zpátky k práci, jako to dělali vždycky. K životu, opravil se Marc. Nazývat to jen prací byla nedostatečná definice, sotva vystihující to, co dělali. Jakmile jste se stali součástí tohoto světa, nebylo cesty zpět. Ne poté, co jste viděli to, co Marc a Lucy – hrozby a hrůzy tam venku, které obyčejní lidé nikdy nezaregistrovali.

Marc se díval, jak starý muž odchází, když před Lucy postavil nové pivo.

„Musí to být hezké být takovým člověkem. Má na starosti jen tohle.“ Gestem se rozhlédl po stěnách kavárny. „Zapomněl jsem, jaké to bylo, když toho člověk neví tolik o světě.“

„Cože, ty chceš do důchodu?“ Lucy se na něj podívala. „Najít si místo, kde můžeš hodit nohy na stůl? Žít do konce života ve stejném městě?“ Zavrtěla hlavou. „To není nic pro mě.“

„Ne,“ připustil Marc. „Příliš snadno se začnu nudit. Vždycky se chci podívat, co je za dalším kopcem.“

Zasmála se. „Páni. Skoro to vypadá, že Solomon má talent na nábor lidí, kteří nevědí, kdy přestat, co?“

„Svůj pozná svého,“ podotkl Marc.

„Já nejsem jako Solomon.“ V její odpovědi bylo víc chladu, než čekal. „Ten chlap je jako hlavolam. To si o něm myslím já.“

„A ty jsi naopak taková otevřená kniha,“ odtušil Marc. „Srdce na dlani, abych tak řekl.“

„Jdi do prdele.“

Utopil smích v mohutném loku vlastního piva. „A tím jsem to vystihl – na zdraví!“

Lucy se zamračila. „Dobře. Možná máš trochu pravdu. Ale to dělá ta práce. Když se pohybuješ na hraně, naučíš se hrát s kartami, aby ti do nich nikdo neviděl, protože jinak rychle umřeš.“ Uvažovala o vlastní myšlence. „Ale Solomon… on je mistr. Co o něm vlastně víme, kromě toho, jaký je dnes?“

„Africký příběh o úspěchu,“ začal Marc. „Chlapík, co se sám vypracoval. Vytáhl se z chudoby a z jednoho z nejrozvrácenějších kusů zeměkoule. To přece víš.“

„Bývalý dětský voják,“ dodala. „Přemýšlel jsi někdy o tom, co s člověkem udělá, když v tom vyrůstá?“

„My to víme, anebo ne?“ Marc udělal posunek sklenicí. „Zbohatl dost na to, aby mohl vést lehký a snadný život, a rozhodl se to nedělat. Rozhodl se využít své peníze a vliv k něčemu lepšímu.“

Tím něčím byla Divize pro mimořádné situace. Jejím úkolem bylo fungovat jako soukromě financovaná zpravodajská jednotka pro sběr informací a černé operace, která nebyla zavázána loajalitou žádnému státu a měla pevný etický kodex. Byli hrotem kopí osobní křížové výpravy Ekka Solomona, jenž ve světě pátral po teroristických hrozbách a organizovaných krutostech všeho druhu a dělal, co mohl, aby zadržel část temnoty, jež se vždy rýsuje kdesi na obzoru.

Při té myšlence se Marc zachvěl a zamaskoval to dalším douškem piva. Pohled mu sklouzl k otevřeným dveřím na druhé straně kavárny. Okolnosti, které ho přivedly do Rubiconu, nemohl ovlivnit, ale držel ho tam nepopiratelný pocit, že dělá správnou věc. Potřebnou věc v temném světě, který zoufale touží po jakémkoli světle.

„Solomon si uchovává tajemství jako jejich sběratel,“ promluvila Lucy. „My to ale děláme, protože musíme.“

„Já ne,“ řekl Marc po chvíli. „Vlastně jsem v tom dost špatný. U mě máš přesně to, co vidíš.“

„Já před tebou ale něco tajila,“ přiznala. Marc vzhlédl a zjistil, že si ho Lucy pozorně prohlíží. Její hlas zněl chraplavě a při jeho zvuku si vzpomněl na okamžik před několika měsíci v hotelu v Reykjavíku, kdy ti dva málem překročili hranici, která by je posunula za hranice přátelství a týmové spolupráce, k něčemu úplně jinému. „Nikdy jsem ti neřekla, proč jsem byla ve vězení, než mě Solomon přivedl. Ne celý příběh.“

To bylo ještě před Marcovým příchodem do DMS. Předtím, než se ocitl na útěku před vlastní vládou, předtím, než mu Solomon nabídl jinou cestu.

„To nemusíš. Já nemám potřebu se ptát.“

Zavrtěla hlavou. „Nebuď tak zatraceně britský.“ Nadechla se. „Kroutila jsem si trest ve vojenské věznici v Miramaru, protože jsem napadla svého velitele. Ohrožovala jsem ho nabitou zbraní a praštila ho.“

„Musel si to zasloužit.“

„Byl to dobrý velitel, ale jako člověk hajzl,“ vysvětlila. „Znáš ten typ. Uvnitř armádního stroje fungují dobře, ale v srdci jim něco chybí. Nedokážou být dobrými lidmi.“ Marc neříkal nic a nechal ji, aby pokračovala svým tempem. „Zkrátka a dobře, měli jsme v zemi místní tajné informátory, lidi, kteří nám dodávali informace o vysoce cenných cílech. Hodně z nich byli zranitelní lidé. Ženy.“ Její výraz potemněl. „Když si uvědomíš, jak by člověk s mocí a nulovou empatií mohl takový vztah zneužít, a… Chápeš to?“

Lucy mu řekla, že došlo k úmrtí. A k ututlání. A tehdy už toho měla dost.

„Další věc, kterou si pamatuju, je, že on leží na podlaze baru, zmlácený pistolí a celý od krve, a mě táhnou pryč empíci. Měl – a pořád má – dobré známosti, takže to pro mě nedopadlo dobře.“

Marc se podíval za Lucyino rameno. „Není divu, že tě Solomon vzal na palubu.“ Jeho pozornost zabloudila k silnici venku. „Ten chlap má rád tvůj smysl pro spravedlnost…“ Odmlčel se.

Zamračila se. „To myslíš vážně? Mám svěřovací chvilku a ty mi nevěnuješ pozornost.“

„Poslouchám tě,“ trval na svém. „Ale právě jsem si všiml té dodávky zaparkované naproti a vypadá podobně jako ta, která mě sledovala na dálnici z Fara.“

„Aha.“ Lucyino držení těla se mírně změnilo, když zachytila náhlé napětí v jeho výrazu. „Když už jsi to zmínil, ten starý frajer před chvílí odešel do kuchyně a už se nevrátil.“ Naklonila se k němu. „Máš zbraň?“

„V autě,“ přiznal a nespěchal s pivem. „Mohl jsem se splést. Nejspíš to není ta samá dodávka.“ Jenže omlácená šedá Toyota Hiace vypadala velmi podobně a draze nabyté zkušenosti naučily Marca, že nesmí ignorovat vlastní instinkty.

„Myslíš, že o nic nejde?“

Pomalu zavrtěl hlavou. Bylo to stejné vozidlo. Než zmizelo, doprovázelo ho do Vilamoury a on už o něm nepřemýšlel. Teď to vypadalo čím dál víc jako omyl. Myslel na to, že se znovu setká s Lucy, a dovolil, aby zapomněl zásady svého řemesla.

Lucy nahmatala jeden z nožů na stole mezi nimi.

„Takže musíme…“

Než to stačila doříct, dveřmi na ulici vlétl dovnitř syčící kovový válec. Dopadl na kamennou podlahu s řinčením dostatečně hlasitým na to, aby probudil podřimující kočku a zahnal ji raketovým tempem ven z místnosti. V příští vteřině se z válce vyvalily proudy bílého kouře.

Marc a Lucy se zvedli ze svých míst. Marc byl nejblíže dveřím vedoucím do kuchyně a instinktivně se k nim otočil, pryč od místa, kde čekala dodávka.

V krku ucítil štiplavý chemický zápach kouře. Nebyl to CS plyn, což bylo dobře, ale zcela jistě šlo o předehru k útoku na místnost. To znamenalo, že ozbrojení útočníci jsou již v pohybu, což jim oběma poskytovalo jen zlomek vteřiny na reakci, než se útočníci dostanou k nim.

Marc popadl vysokou sklenici s pivem, stále ještě zpola plnou nápoje, a otočil se k postavě přicházející z kuchyně. V mlze si vybavil muže své velikosti, širší postavy, s dýchací maskou na hlavě a s napřaženou vzduchovou pistolí na šipky. Taková pistole znamenala, že se nejedná o atentát. Ať už byl v šedé dodávce kdokoli, chtěl je živé, což dávalo operativcům DMS nepatrnou výhodu.

Marc rozbil sklo o mužovu ochrannou masku. Všude kolem bylo rázem pivo a střepy. Útočník na to nebyl připravený a zakolísal. Marc věděl, že musí udržet tempo co nejdéle, vrazil do muže s maskou a vytlačil pistoli pryč od sebe. Pistole s cvaknutím vystřelila, silná šipka zahučela přes místnost a s hlasitou ránou se odrazila od lišty na zdi.

Marc slyšel, jak Lucy odněkud za ním zakašlala, ale nedokázal se odpoutat od protivníka. Jeho váha mu pomohla a oba se vpotáceli do kuchyně. Propletli se skrz korálkový závěs a po několika schodech dolů do zadní části budovy kavárny.

Tam už byl starý muž, třásl se na kolenou, přes hlavu měl černý plátěný pytel a další maskovaná postava, tentokrát žena, na něj mířila pistolí. Žena zareagovala a vystřelila na Marca. Pokusil se otočit a vtáhnout protivníka do dráhy výstřelu, ale setrvačnost působila opačným směrem.

Šipka se mu zabořila do hrudi a Marc ucítil náraz spalujícího žáru, po němž okamžitě následovala záplava ledového chladu. Zapotácel se a přes rachotící korálky odrazil projektil. Přes trup, do paží, krku a do obličeje mu proudila otupělost. Snažil se přimět nohy k činnosti, ale třásly se, jako by se měnily v gumu. Polovina těla mu ochabla, jako by byl obětí mrtvice.

Ať už byla v zásobníku šipky jakákoli dávka drogy, bylo jí tam tolik, že by sotva zvládl dalších pár kroků. Marc se snažil zůstat při vědomí a vracel se zakouřenou kavárnou. Chtěl vykřiknout varování, ale nic nezabíralo.

Všechno se zpomalilo, zesklovatělo, vzduch zhoustl do konzistence těžkého oleje. V mlze spatřil Lucy orámovanou jasnými slunečními paprsky skrz vchodové dveře. Zabodla stolní nůž do ramene dalšího maskovaného muže, který ji střelil do břicha, a Marc sledoval, jak padá útočníkovi do náruče a oči se jí stáčejí, až se ukázalo bělmo.

Tohle se nemělo stát. Nejasná myšlenka se převalovala tam a zpátky v Marcově mysli. Kdo za tím stojí?

Poslední souvislá myšlenka, která ho napadla, byla chmurná.

Příliš mnoho nepřátel, než abych to věděl s jistotou.

V předjitřním světle se studené černé vody zátoky Baie de Roquebrune snažily zmocnit těla Ekka Solomona, který si razil cestu nízkými vlnami. Svaly na rukou a nohou ho začínaly pálit, jak se námaha stupňovala. Už se otočil zpátky ke břehu, když se v domech na mysu Cap Martin rozsvítila světla a obyvatelé se budili, aby zahájili další líný den; třebaže se rozhodl ukončit dnes svou rozcvičku dříve.

Stávalo se to pravidlem. Bývaly doby, kdy se dokázal vzepřít proudům a doplavat ke skalnatému cípu poloostrova, ale ty dny už měl za sebou. Na muže svého věku byl Solomon zdatný a silný, ale jeho tělo s každým dalším rokem postupně zpomalovalo a bylo stále těžší to popřít. Přijmout to.

Vždycky považoval vlastní tělo za stroj, za něco, co je třeba udržovat s precizní péčí, za souhru dobře udržovaných částí, které fungují jako jeden celek. Tohle myšlení mu zůstalo z dob války, kdy si sám sebe představoval jako pušku, kterou nosil. Nástroj, co musel být vždy připraven, každý jeho prvek musel dokonale fungovat, aby ho udržel naživu. Být něčím méně znamenalo riskovat kritické selhání v nejhorší možné chvíli. Tvrdý život ho naučil, že být shledán nepřipraveným znamenalo přivolat vlastní smrt.

Ale únava v něm nebyla jen z plavání. Stejně jako voda, která ho táhla při každém záběru paží nad hlavou, při každém kopnutí nohou, působily na Solomona i jiné síly. Za ta léta ušel takovou dálku a čelil jedné nespravedlnosti za druhou – a přesto stále držel temnotu světa pouze na uzdě. Nevyhnal ji. Popravdě řečeno, sotva ji aspoň zmenšil.

V tuto chvíli se na desítkách míst po celém světě snažily složky patřící k jeho společnosti o nápravu. Rubicon sponzoroval iniciativy na léčení nemocí a zlepšování sociálních podmínek, na boj proti klimatickým změnám a vymýcení chudoby, bral miliardy dolarů, které korporace vydělala na nerostných surovinách, technologických patentech a výrobních koncernech, a část z nich vracel zpět do světa.

Považoval to za vyrovnání vah, ale bude to někdy stačit? Na některé problémy se nedalo odpovědět vakcínou ani balíčkem humanitární pomoci. Některé problémy se daly vyřešit pouze použitím hrubé síly, střelou s tlumičem nebo zničením cíle. To byla lekce, kterou dostal jako chlapec, když své dětství vyměnil za útočnou pušku AK-47 a otroctví u krutého válečníka.

Ten chlapec byl čtyřicet let pryč, ale žil dál v Ekko Solomonovi, jeho hněv a strach se proměnily v něco lepšího. Alespoň v to doufal.

Vlny ho tlačily ke břehu a Solomon našel na Plage du Buse místo, kde jeho ranní plavání začalo. Mezi bílými oblázky hořela v chladném vzduchu osamělá pochodeň a on k ní zamířil. S každým záběrem se pláž přibližovala.

Otočil se ve vodě a podíval se na východ směrem k Monte Carlu. Věděl, kde najde zlatou siluetu věže Rubicon, která se tyčila nad ulicemi Monaka jako pomník jeho snažení. V tom skle a oceli se odráželo všechno, co vybudoval, ale bylo by to k ničemu, kdyby svou věc nedokázal dotáhnout do konce.

Mám tolik nepřátel, říkal si. Dal jsem si příliš mnoho válek, které musím vést.

Bylo by snadné nechat se tím vyčerpat. Ale ne dnes, přísahal si. A ne zítra. Ještě bylo třeba toho hodně udělat.

Nohama se dotkl dna, Solomon už stál na mělčině a brodil se vlnobitím k pochodni. U její paty ležel skládací stolek a na něm těžký župan. Voda mu stékala po širokých, teakově zbarvených ramenou a on si rukou přejel po kůži na oholené hlavě a vytáhl se do své plné, impozantní výšky. Kromě černých plavek měl Solomon na sobě už jen řetízek kolem krku a na něm visel kus zakřiveného kovu. Spoušť z dávno zničené pušky, ledově chladná čárka z oceli byla kusem jeho minulosti.

V tuto ranní dobu by na pláži neměl být kromě osamělého bodyguarda a jeho asistenta Henriho Delancorta nikdo, ale Solomon zjistil, že v mihotavém světle stojí ještě jakási třetí osoba. Starší žena měla tmavě rudé vlasy po ramena, které jí v prudkém větru vlály kolem bledé tváře, a na sobě měla dlouhý kabát, který jí v ranním světle dodával gotický profil.

„Přijela těsně poté, co jste vyrazil,“ začal Delancort a opatrně našlapoval po oblázcích a mokrém písku ve svých drahých, ručně vyrobených botách. Podal Solomonovi župan.

„Plavat, Ekko?“ zeptala se žena, když se oblékal. „Myslela jsem, že máte jachtu, na které se plavíte.“

„Themis je v suchém doku,“ řekl Delancort. „Kvůli údržbě.“

Chlad a námaha způsobily, že se Solomonovi zachvěly svaly, ale stál na místě a setkal se s ženiným pohledem.

„Esther,“ začal a pod bosýma nohama mu křupaly kameny. „To je nečekané potěšení.“

„Vy to ale nemyslíte vážně.“

Tupý skotský přízvuk Esther McFarlaneové odnášel vítr a on si poprvé všiml, že žena cosi drží. Jakousi složku.

„Myslel jsem, že jste pořád v Edinburghu.“

„Přijela jsem dřív,“ vysvětlila, „abych měla náskok. A mohla zkontrolovat operace.“ Operacemi myslela Divizi pro mimořádné situace.

„Navrhl jsem slečně McFarlaneové, aby počkala v autě,“ podotkl Delancort. Dobře oblečený uštěpačný Frankokanaďan neměl nikdy rád Solomonovy ranní výlety do zátoky a tváří v tvář nečekané návštěvě byl ještě stručnější než obvykle. „Odmítla,“ dodal.

Ačkoli Solomon stál v čele hierarchie Rubicon Group, nemohl společnost řídit sám a mezi třemi členy představenstva, kteří s ním přímo spolupracovali, byla skotská dědička ropného byznysu nejpřímočařejší.

Byla to právě Esther McFarlaneová, kdo na Solomona tlačil, aby držel Divizi pro mimořádné situace zkrátka. Poukazovala na nejednoznačnou legálnost okolností, za nichž lidé z této divize působili, a na možnost katastrofického dopadu na celou skupinu. Měsíce předtím životně důležitá akce DMS proti krajně pravicové extremistické skupině málem ztroskotala na neshodách, které vyvolala v představenstvu Rubiconu.

Tito teroristé a jejich plány na biologický útok v Evropě byly nakonec zmařeny, ale z pohledu McFarlaneové neplatilo, že účel světí prostředky. Nadále usilovala o úplné zastavení činnosti divize a znovu a znovu se dostávala do křížku se Solomonem, když požadovala nahlédnutí do činnosti DMS, i kdyby to mělo ohrozit jejich operace.

„Vím, že máte rád své soukromí,“ řekla, „ale myslela jsem, že bude lepší, když si promluvíme mimo kancelář.“

Solomon zahnal záblesk podráždění. Byl to muž, který si zakládal na svém vzhledu a snažil se světu ukázat svou nejlepší tvář. Tím, že sem teď McFarlaneová přišla, dávala záměrně najevo, že jí na ničem z toho nezáleží, a doslova ho přistihla v negližé. Připadalo mu to jako malicherné jednání neodpovídající její povaze. Ve světle pochodně viděl, jak jí ztvrdla čelist, a věděl, že něco není v pořádku.

Byl však příliš unavený na to, aby udělal něco víc, než že se obejdou bez formalit.

„Co je tak důležité, že mi to musíte přinést za úsvitu až sem?“

Nabídla mu složku a Delancort ji vzal a otevřel. Solomon spatřil stránky opoznámkovaných dokumentů a rozmazané naskenované obrázky snědého muže středního věku.

„Ráda bych věděla, kolik nás to stálo, koupit tohohle úchylného parchanta,“ řekla McFarlaneová.

Solomon toho muže okamžitě poznal. Mateo Garza.

Garza, bývalý hlavní účetní brutálního jihoamerického zločineckého kartelu La Noche, byl předloni agenty Rubiconu dopraven pryč z Kolumbie poté, co se tento správce pokladny dal na útěk před svými pány. Výměnou za novou identitu odevzdal gigabajty finančních údajů. DMS je obratem využila, aby zabránila snahám La Noche rozšířit a upevnit svou pozici v obchodu s drogami.

Velká část důležitých informací se dostala do zpravodajské databáze Rubiconu – systému, který Solomon pokřtil na „Šedé záznamy“ – a i teď jim stále sloužily. Garza byl odpudivý člověk, ale jeho zběhnutí umožnilo Rubiconu vytáhnout na světlo kus zločinecké temné sítě.

Solomon se na Delancorta varovně podíval. Pokud zbytek světa věděl, Mateo Garza zahynul při leteckém neštěstí. Skutečnost, že McFarlaneová měla tuto složku, že věděla něco o osudu toho muže, představovala vážný problém.

„Kde jste to vzala?“

„Přece to nebudete popírat,“ odtušila žena a ignorovala jeho otázku. „No, aspoň že neurážíte mou inteligenci tím, že tvrdíte opak.“

Chvíli mu trvalo, než zformuloval svou odpověď.

„Garza nás zásoboval silnými zpravodajskými informacemi, které byly velmi užitečné pro naše agenty a naše kontakty v americké protidrogové agentuře. Díky tomu bylo zachráněno mnoho životů.“

„Drogová válka v Kolumbii. Extremisté v Evropě. Zločinecké gangy v jihovýchodní Asii. Domácí teroristé v Americe.“ McFarlaneová odškrtávala své body jeden po druhém. „Využíváte prostředky Rubiconu k černým operacím v ohniscích napětí po celém světě a pokaždé nás tím vystavujete nebezpečí.“ Zavrtěla hlavou. „Kolikrát se o tom ještě budeme muset bavit, Ekko?“ McFarlaneová ukázala na složku. „Za peníze z pokladny naší společnosti jste koupil tomu zločinci nový život. Máte vůbec představu, co by se stalo, kdyby se k těm informacím dostala naše konkurence? Nebo, nedej bože, ta zvířata, pro která Garza pracoval?“

„Muselo se to udělat. Příležitost se naskytla sama. Nemohli jsme ji ignorovat. A vzešlo z toho dobro.“

„To je sporné. Tohle nejsou žádné náhodné příležitosti. U vás je to závislost.“ Přistoupila blíž a její tón na chvíli změkl. „Je toho tolik, co Rubicon může udělat a k čemu nepotřebuje, abychom porušovali zákon. Já téhle organizaci věřím. Kdybych nevěřila, nebyla bych tady. Ale ta vaše křížová výprava ji zničí.“

„Vy tomu nerozumíte,“ přerušil ji. „Vybudoval jsem Rubicon kvůli… své křížové výpravě. Není to žádná hra. Je to naše odpovědnost.“

„To tedy opravdu není,“ odpověděla a zavrtěla hlavou. „Před půl rokem jste říkal, že to zvládnete, ale neudělal jste nic, že ne? DMS stále funguje. Pořád zasahujete do cizích bojů.“

„Někdo musí. Máme na to prostředky. A máme v tom jasno.“

„Takže takhle to je? A kde to tedy končí?“ odtušila McFarlaneová. „Když se rozhodnete, že se vám nelíbí, že si Severokorejci hrají s atomovkami, vtrhne Rubicon do Pchjongjangu? A co když americký prezident překročí na vašem morálním kompasu o jednu čáru víc – zastřelíme ho?“

„Podnikneme kroky, které můžeme.“ Solomonovo podráždění opět vzplálo. Rozčilovalo ho, že se před ní musí neustále ospravedlňovat. „Malé činy s velkými následky.“

„Následky, to je správné slovo.“ McFarlaneová couvla. „Přinesla jsem vám to jako první, abyste si mohl rozmyslet své další rozhodnutí, Ekko. Svolala jsem schůzku správní rady, abychom v příštích dnech prověřili situaci ohledně DMS. Chtěla jsem vám dát čas, abyste mohl připravit úplnou odpověď.“ Při odchodu se ještě otočila. „Nemrhejte jím.“

Solomon vytrhl Delancortovi složku z ruky a přiložil ji k otevřenému plameni mihotajícímu se na konci pochodně.

„Jak ví o Garzovi?“ Složka vzplála a on sledoval, jak hoří.

„To nevím,“ řekl Delancort. „Naše zabezpečení je neprůstřelné.“

Solomon odhodil zuhelnatělé zbytky složky do příboje.

„Zdá se, že tomu tak není.“ Ohlédl se na druhého muže a v jeho očích spatřil záblesk úzkosti. „Máme tu ještě něco jiného,“ odhadl nahlas.

„Myslel jsem, že bude lepší nic neříkat, dokud McFarlaneová poslouchá…“

„Tak ven s tím,“ vyhrkl Solomon.

Delancort se zamračil. „Lucy Keyesová a Marc Dane jsou nezvěstní.“

Kapitola 3

Lucy se belhala zpátky k vědomí a stoupala skrze mlhavé vrstvy své mysli, dokud nedokázala otevřít oči.

Do hrubého látkového pytle na její hlavě pronikalo ostré sluneční světlo, které jí stačilo k udělání si matné představy o tom, kam je jejich únosci odvedli.

Vzduch byl nehybný, vlhký a dusivě teplý. Těžce jí ležel v plicích a byl cítit hlínou a tlející vegetací.

Farma, říkal jí hlas vzadu v mysli, když se v ní ozvaly bojové instinkty a pachy se jí spojily se starými vzpomínkami. Jsi na farmě.

To dávalo smysl. V jižním Portugalsku byly stovky olivových hájů, míst daleko od hlavních silnic, kde se mohly dít nekalé věci, o kterých se nikdo nedozvěděl. Pokud se tento předpoklad zakládal na pravdě, znamenalo to, že Lucy nebyla odvezena daleko od místa, kde ji s Marcem unesli.

Lucy si udělala inventuru a v duchu si zkontrolovala své tělo stejně, jako by to udělala s nabitou služební zbraní. Vnitřně se zkoumala a hledala místa, kde ji to bolí. Cítila klouby a kolem zápěstí a kotníků měla plastová pouta. Byla připoutaná k těžké dřevěné židli, která pod ní vrzala. Fajn. Dřevo bylo lepší než kov. S tím se dalo pracovat.

Jazyk měla drsný a cítila se otupělá. Stále ji svíraly doznívající účinky silného sedativa z uspávací šipky. Pentobarbital, odhadovala podle rychlosti a síly účinku drogy. Byl záludný a mohl zabíjet, pokud by nebyl podán ve správné dávce.

To jí poskytlo další kousek skládačky. Lidé, kteří je užívali, museli být profesionálové, ne jen námezdní kriminálníčci.

Připadalo jí to jako akce špionážní služby. Že by Rusové? Měli rádi chemické látky. Další možností byl Mosad, ale tu rychle zavrhla. Izraelci by se tu nezdržovali.

Posunula se na židli a cítila, jak se pod ní mírně pohnula. Přes kapuci rozeznala poblíž další zhroucenou postavu.

„Marcu? Jsi to ty?“

„Tohle místo divně páchne. Fuj.“ Pár slov ztěžka artikuloval, ale pak se otřepal. „Do prdele. Přestal jsem dávat pozor a teď se na nás podívej.“ Viděla, jak zakroutil hlavou a snažil se uvolnit kapuci. „Jak dlouho… myslíš, že jsme tady?“

Lucy ucítila, jak jí do žíly v ohbí ruky přilepili kapačku, a matně si vybavila tmu, noční chlad a to, jak jí někdo píchal jehlu.

„Den? Nejméně.“

„Jo.“

Oba se odmlčeli a naslouchali světu kolem sebe. Slabý zpěv ptáků a motory prolétajícího letadla byly jedinými zvuky. Zakroutila hlavou.

„To není vojenské letadlo,“ nadhodila.

„Ne. To bude dopravák,“ potvrdil Marc. „Jestli jsme pořád ještě na místě, mohlo by letět z letiště ve Faru nebo na něj.“

„Dobře.“ Získání dalšího střípku informace dodalo Lucy podnět k usilování o další, aby pokračovala v sestavování skládačky. „Slunce ještě není nad hlavou, takže to musí být dopoledne.“

„Viděla jsi ty hajzly, co nás chytili?“

„Ne. Měli masky. A nepoznala jsem ani jejich výstroj.“

Odněkud z dálky uslyšeli bouchnutí dveří.

Marcova další slova byla ozvěnou Lucyiných vlastních myšlenek. „Jestli jsou to profíci, budou vědět, jak dlouho sedativa vydrží. Vrátí se.“

„Rozumím.“ Lucy se posunula a zatlačila nohy do země. „Něco zkusím.“

Rozeznala hadičku kanyly od kapačky, která jí visela u hlavy, což znamenalo, že za ní musel být mimo dohled stojan. Lucy se pohupovala dopředu a dozadu, získávala tak hybnost a od visící trubičky se odráželo sluneční světlo, jak se pohybovala s ní.

„Co to děláš?“

„Ticho! Musím se soustředit.“

Pohyb zvítězil nad gravitací a židle se naklonila dopředu. Lucy přenesla váhu směrem k trubce a přistála obličejem dolů na hliněné podlaze. Rameno židle zachytilo hadičku kanyly o hlínu a přidrželo ji tam, dostatečně blízko, aby se k ní Lucy mohla dostat prsty. Pomalu kolem nich omotala tenký plast a cítila, jak jí jehla zasunutá do paže tahá za kůži. Lucy pracovala na hadičce, nabírala její smyčku do dlaně a jemně za ni tahala. Bylo těžké to dělat tváří dolů a se zadkem ve vzduchu, ale pak ucítila píchnutí a jehla z kapačky konečně vykoukla.

Usmála se. „Jackpot.“

Jehla byla tenká, ale silná a ona s ní manipulovala, dokud se špička nedostala do zámku nejbližších plastových pout.

„Slyším, jak se venku někdo pohybuje,“ zašeptal Marc.

Jehla našla správný úhel, Lucy ji použila jako podložku a po hmatu manipulovala s pojistkou na poutech kolem zápěstí. Pravá ruka se jí uvolnila a ona si stáhla kapuci z obličeje.

Když se přetočila na bok a použila jehlu na další úvaz, zaútočily na ni pachy země a zatuchlých rostlin. Odhad o olivovém háji byl správný. Nacházeli se uvnitř nepoužívaného skleníku – ve válci s kovovým rámem zahaleným tlustou polyethylenovou fólií. Přes špinavý igelit viděla porosty stromů a boční stranu nízkého, zchátralého venkovského domu. Nedaleko ní byly naskládané květináče a pytle s hnojivem.

Jakmile byla Lucy volná, přikradla se k Marcovi a uvolnila ho, sundala mu kapuci a znovu použila trik s jehlou na zámcích pout. Marc si pak sám vytáhl kapačku z paže a zavrávoral.

„Dva způsoby, jak to hrát dál,“ poznamenal. „Tady to ukončíme, dostaneme se na silnici, abychom od těch parchantů zmizeli co nejdál. Nebo…“

„Uděláme jim čáru přes rozpočet.“ Našla lopatu, potěžkala ji v rukou a zvažovala, kolik škody by s ní mohla napáchat.

„Myslel jsem, že bys možná dala přednost téhle možnosti.“

Marc se nejistě postavil, pak odkopl nohu židle, na které seděl, a ukroutil ji v místě, kde se zlomila, aby si udělal provizorní obušek s boční rukojetí.

Lucy zaslechla klapot bot a otočila se k němu. Přes špinavý polyethylen viděla dva blížící se stíny. Varovně na Marca kývla a oba se stáhli, aby zmizeli z dohledu.

V rozviklaném rámu skleníku byly zabudované plechové dveře, které se odsunuly na špatně namazaných lištách dozadu. První vstoupila bílá žena s šátkem, který jí držel pramen tmavých vlasů, a hned za ní větší muž s východoasijskými rysy. Oba na sobě měli džíny a mikiny téhož záměrně nevýrazného střihu a muž držel v ruce pistoli na šipky.

Žena udělala dva kroky do skleníku, než si všimla, že židle jsou prázdné, a s trhnutím se zastavila. Za své zaváhání draze zaplatila.

Lucy se u země rozmáchla těžkou lopatou v úrovni kolen a silně ženu udeřila hranou zezadu do nohou. Ta s bolestným výkřikem padla do hlíny a Marc zároveň zaútočil na muže obuškem z nohy od židle.

Brit zasáhl ozbrojeného muže dvakrát do hlavy a ten se v bolesti zapotácel dozadu. Marc nechal svou improvizovanou zbraň spadnout na zem, sáhl po šipkové pistoli a snažil se ji muži vytrhnout ze sevření.

Lucy už mezitím byla u své protivnice a škrtila ji kolem krku. Pevně si ji přitáhla a cítila, jak se žena drápe a kope, jak se jí do mozku valí krev. Snažila se uvolnit škrcení, aby se přestala dusit, ale Lucy držela a odpočítávala vteřiny. Udržet sevření přesně po správnou dobu znamenalo vyřadit únoskyni z boje. Příliš dlouhý stisk by byl rozsudkem smrti.

Lucy to zvažovala. V dané chvíli ji zastavilo to, že útočníci proti ní a Marcovi použili nesmrtící zbraně, a neochotně se rozhodla jim tuto laskavost oplatit. Snad toho později nebudu litovat, pomyslela si.

Z druhé strany skleníku uslyšela zakašlání pneumatické pistole a viděla, že Marc donutil muže, aby si sám vypálil šipku do stehna. Druhý útočník ze sebe vypravil jen první polovinu nadávky a složil se na hromádku. Za několik okamžiků byl pro okolní svět nepřítomen.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3