Georgette Heyerová: Vznešená Sophie

Copyright © Georgette Heyer 1950

All rights reserved

Translation © Ludmila Kožená 2007, 2022

ISBN 978-80-249-4969-7

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

Kapitola první

Komorník poznal jediného žijícího bratra mylady na první pohled, jak později sdělil nechápavému podřízenému. Vysekl siru Horaceovi hlubokou poklonu a dovolil si ho informovat, že mylady ho ráda uvidí, přestože pro jiné, méně blízké osoby není doma. Na sira Horace neudělala jeho blahosklonnost žádný dojem. Cestovní plášť podal jednomu dveřníkovi, klobouk a hůlku druhému, rukavice hodil na mramorový stolek a odvětil, že o tom nepochybuje, a jak se pořád Dassett má. Komorník byl na vahách mezi uspokojením, že si sir Horace pamatuje jeho jméno, a pohoršením nad jeho neformálními způsoby. Pravil, že se má celkem dobře a že ho těší (jestli to tak může říct), že sir Horace nevypadá ani o den starší, než když měl naposledy tu čest ho mylady ohlašovat. Velmi důstojně ho pak vedl po impozantním schodišti do Modrého salonu, kde na sofa u krbu dřímala lady Ombersleyová. Přes nohy měla přehozený šál a domácí čepeček se jí svezl na jedno ucho. Dassett si těchto detailů povšiml, zakašlal a hlasem herolda oznámil: „Mylady, při-

chází sir Stanton-Lacy!“

Lady Ombersleyová se s leknutím probrala, chvíli nechápala, co se děje, pak se pokusila čepeček narovnat a slabě vyjekla: „Horaci!“

„Nazdar, Lizzie, jak se máš?“ pozdravil sir Horace, přešel rázně místnost a uštědřil jí povzbudivý štulec do ramene.

„Proboha, tys mě polekal!“ zvolala mylady a otevřela lahvičku s čichací solí, kterou měla vždy u ruky.

Komorník chvíli shovívavě pozoroval dojemnou scénu shledání sourozenců, pak za sebou zavřel dveře a odebral se sdělit svým podřízeným, že sir Horace je džentlmen, který žije převážně v zahraničí, protože ho vláda pověřuje diplomatickými záležitostmi takové delikátnosti, jakou oni vůbec nejsou schopni pochopit.

Diplomat se zatím postavil ke krbu, aby si nahřál šosy, osvěžil se šňupečkem a sestře řekl, že ztloustla.

„Samozřejmě, nikdo z nás nemládne,“ dodal velkoryse.

„I když ty máš přede mnou náskok pět let, pokud mi nevynechává paměť, a tu mám myslím dobrou.“

Na protější zdi viselo velké zrcadlo ve zlatém rámu a sir Horace se do něj při těch slovech podíval, nikoliv ovšem domýšlivě, nýbrž s kritickým uspokojením. Na svých pětačtyřicet vypadal dobře. Postavu měl sice trochu statnější, ale výška nad sto osmdesát to snadno snesla. Byl opravdu pohledný a kromě pěkné postavy měl i hezkou hlavu s bohatými hnědými vlasy, kterých se stříbro ještě nedotklo. Oblékal se elegantně, ale měl tolik rozumu, aby nenosil módní výstřelky, které jen upozorňují na nedokonalosti postavy člověka ve středním věku. „Jen se podívejte na chudáka našeho Prince!“ říkával méně prozíravým kamarádům. „To je přece odstrašující příklad!“

Sestra mu kritiku nezazlívala. Dvacet sedm let manželství na ní zanechalo stopy a vzhledem k osmi důkazům lásky k nestálému a nepříliš vděčnému manželovi, které přivedla na svět, si už dávno nároky na krásu dělat přestala. Zdraví neměla valné, povahy byla povolné a ráda říkávala, že když je někdo babičkou, neměl by už na vlastní vzhled myslet.

„Jak se má Ombersley?“ zeptal se sir Horace více ze zdvořilosti než ze zájmu.

„Trochu ho zlobí dna, ale když se to vezme kolem a kolem, má se dobře,“ zněla odpověď.

Sir Horace vzal tu frázi příliš doslovně a pokýval hlavou: „Vždycky moc pil. Teď už mu ale táhne na šedesátku, a tak s ním asi už jiné problémy nemáš, ne?“

„Ne, ne!“ přisvědčila spěšně mylady. Nevěry lorda Ombersleye ji nikdy příliš netrápily, i když bylo zahanbující, že velmi často probíhaly s účastí veřejnosti. Netoužila se však o nich bavit se svým prostořekým příbuzným. Změnila tedy téma a zeptala se, odkud přijel.

„Z Lisabonu,“ odvětil a vzal si další šňupec.

Lady Ombersleyovou to mírně překvapilo. Dlouhá válka na španělském poloostrově skončila už přede dvěma lety a ona měla pocit, že když o bratrovi naposledy slyšela, pohyboval se ve Vídni. Pravděpodobně tam vedl nějaká tajná jednání na Vídeňském kongresu, tak nezdvořile přerušeném útěkem toho netvora z Elby.

„Aha!“ řekla trochu nechápavě. „Já zapomněla, máš tam přece dům. A jak se má naše milá Sophie?“

„Přijel jsem za tebou právě kvůli ní,“ vysvětlil sir Horace, zaklapl tabatěrku a zastrčil ji do kapsy.

Sir Horace byl vdovcem už patnáct let a během té doby nikdy nestál o sestřinu pomoc při výchově dcery a nevyžádaným radám nevěnoval nejmenší pozornost. Při těchto slovech tedy lady Ombersleyová pocítila jistý neklid. „Ano, Horaci? Drahoušek malá Sophie, už jsem ji neviděla aspoň čtyři roky. Kolik je jí teď? Už bude pomalu uvedena do společnosti, že?“

„Ve společnosti je už léta,“ odpověděl sir Horace. „Ve skutečnosti tam byla vždycky. Je jí dvacet.“

„Dvacet!“ zvolala překvapená teta. Chvíli v duchu počítala a pak řekla: „Ano, to už jí musí být, protože naší Cecílii bylo zrovna devatenáct a já si pamatuji, že Sophie se narodila skoro celý rok před ní. Propána, ano! Chudák Marianna! Jaké to bylo krásné stvoření!“

Sir Horace si poněkud s obtížemi vybavil podobu zemřelé manželky. „Ano, byla,“ přisvědčil. „To víš, člověk zapomene. Sophie jí není moc podobná, je spíš po mně.“

„Jistě ti musela být útěchou,“ vzdychla lady Ombersleyová. „A tvá oddanost je velmi dojemná.“

„Jakápak oddanost,“ přerušil ji bratr. „Kdybych s ní měl potíže, určitě bych ji s sebou nevozil. Žádné problémy s ní nikdy nebyly, Sophie je hodná holka!“

„To jistě, můj drahý, ale vláčet s sebou malou holčičku přes celé Španělsko a Portugalsko, když by jí určitě bylo líp v nějaké vybrané škole –“

„Určitě ne! Jen by se tam naučila slečinkovským manýrám,“ cynicky podotkl sir Horace. „Kromě toho je zbytečné o tom uvažovat, když už je dávno pozdě. Věc se má ale tak, že jsem trochu v bryndě. Potřebuji, aby ses o Sophii postarala, zatímco budu v Jižní Americe.“

„V Jižní Americe?“ zalapala po dechu lady Ombersleyová.

„V Brazílii. Nemyslím, že tam budu dlouho, ale nemůžu vzít Sophii s sebou a s Tilly ji taky nemůžu nechat, protože Tilly je mrtvá. Zemřela před několika lety ve Vídni. Bylo to od ní dost sobecké, ale asi to neudělala schválně.“

„Tilly?“ řekla nechápavě lady Omberlseyová.

„Bože, Elizabeth, neopakuj po mně všechno, co řeknu! Je to příšerný zvyk. Slečna Tillinghamová byla Sophiina vychovatelka.“

„Proboha, chceš říct, že to dítě teď nemá žádnou vychovatelku?“

„Ovšem že nemá! Žádnou nepotřebuje. V Paříži jsem pro ni vždycky našel nějaké gardedámy a v Lisabonu na tom nezáleží. V Anglii ji ale nemůžu nechat samotnou.“

„To si myslím, že ne! Ale, můj milý Horaci, i když bych pro tebe udělala všechno na světě, nejsem si jistá –“

„Nesmysl!“ pravil sir Horace realisticky. „Bude milou společnicí pro tvou dceru – jak se jmenuje? Cecílie? Sophie je hodná duše, nemá žádné nectnosti.“

Při té otcovské pochvale jeho sestra zamrkala a pokusila se protestovat, ale sir Horace tomu nevěnoval pozornost. „Sophie má hlavu na pravém místě. Nedělám si s ní žádné starosti.“

Tomu lady Ombersleyová snadno uvěřila, protože bratra dobře znala. Sama měla podobnou povahu, a tak ji ani nenapadlo odpovědět nějak štiplavě. „Je to jistě hodné dítě, ale víš, Horaci –“

„A další věc je, že už nastal čas, abychom začali uvažovat o nějakém ženichovi,“ pokračoval sir Horace a posadil se do křesla na opačné straně krbu. „Vím, že se na tebe můžu spolehnout. Vždyť jsi přece její teta! A moje jediná sestra.“

„Moc by mě těšilo uvést ji do společnosti,“ pravila lady Ombersleyová toužebně. „Ale věci se mají tak, že to asi – trochu se bojím – víš, měli jsme obrovské výdaje se svatbou naší drahé Marie a pak s uvedením Cecílie do společnosti, Hubert šel do Oxfordu, a to ani nemluvím o poplatcích za Theodora v Etonu –“

„Jestli ti dělají starost peníze, Lizzie, tak to můžeš pustit z hlavy, já všechno zaplatím. U dvora ji nemusíš představovat, o to se postarám sám, až se vrátím, a kdyby tě to obtěžovalo, najdu pak pro ni nějakou jinou dámu. Teď bych byl rád, kdyby chodila do společnosti s tvými dětmi, setkávala se se správnými lidmi – však víš, co myslím!“

„To víš, že vím, a co se týká obtěžování, tak to je nesmysl! Ale mám pořád pocit, že… že to asi nepůjde. My teď moc společenských večírků nepořádáme.“

„Ale s haldou děvčat na vdávání byste měli,“ připomněl jí sir Horace neomaleně.

„Vždyť my nemáme haldu děvčat na vdávání!“ bránila se lady Ombersleyová. „Selině je šestnáct a Gertruda s Amabel teprve vyrůstají z dětských střevíčků.“

„Už chápu, jak to je,“ pravil sir Horace shovívavě.

„Bojíš se, že by mohla zastínit Cecílii. Kdepak, má drahá! Moje malá Sophie není žádná kráska. Je docela hezká, myslím dokonce, že se ti bude zdát roztomilá, ale Cecílie je něco úplně zvláštního. Vzpomínám si, že jsem si to říkal, když jsem ji minulý rok viděl. Překvapilo mě to, protože ty sama jsi byla vždycky celkem průměrná a Ombersley mi připadal jako úplně všední chlap.“ Sestra přijala kritiku pokorně, ale rozlítostnilo ji, že by ji bratr mohl podezírat z tak nepěkného vztahu k neteři. „I kdybych byla schopná tak hanebných myšlenek, teď by už nic takového nebylo třeba,“ dodala. „Zatím jsme to ještě neoznamovali, ale můžu ti prozradit, Horaci, že Cecílie se chystá uzavřít velmi výhodný sňatek.“

„To je dobře,“ prohlásil sir Horace. „Budeš mít aspoň dost času porozhlédnout se po nějakém ženichovi pro Sophii. Nebudeš s tím mít žádnou práci, je to přitažlivé děvče a jednou bude mít pěkné jmění, a to ani nepočítám, co zdědila po matce. A bát se, že by se vdala za nevhodného člověka, se také nemusíme, protože je to rozumné stvoření a po světě se rozhlédla už dost, aby věděla, odkud vítr vane. Koho jsi našla pro Cecílii?“

„Lord Charlbury požádal Ombersleye odovolení, aby jí mohl nabídnout ruku,“ nadmula se pýchou šťastná matka.

„Tak Charlbury,“ pokýval sir Horace. „To je výborné, Elizabeth! Musím říct, že jsem nečekal, že se vám podaří takové terno, protože krásná tvář není všechno a způsob, jakým Ombersley rozhazoval majetek, když jsem ho naposled viděl –“

„Lord Charlbury je velmi zámožný,“ přerušila ho lady Ombersleyová poněkud škrobeně. „A jak vím, je nad takové vulgární úvahy povznesen. Sám mi dokonce řekl, že u něj to byla láska na první pohled.“

„To je skvělé,“ souhlasil sir Horace. „Řekl bych, že se už nějakou dobu musel rozhlížet po vhodné manželce – je mu už nejméně třicet, ne? – ale jestli se do ní zamiloval, tím lépe. Láska ho k ní připoutá.“

„Ano,“ souhlasila lady Ombersleyová. „A já jsem přesvědčená, že se k sobě budou skvěle hodit. On je velmi příjemný a ochotný, chová se jako džentlmen, je inteligentní a dobře vypadá.“

Sira Horace příliš nezajímaly záležitosti jeho neteře, ale přisvědčil: „Je to zřejmě vzor všech ctností a Cecílii

musíme přiznat, že udělá s takovou partií štěstí. Doufám, že budeš mít stejně šťastnou ruku se Sophií.“

„To bych moc ráda,“ vzdychla jeho sestra. „Ale zrovna teď pro to není příhodná situace, protože… Zkrátka se bojím, že se to Charlesovi možná nebude líbit!“

Sir Horace svraštil čelo, jak se snažil si vzpomenout.

„Myslel jsem, že se jmenuje Bernard. Proč by se mu to nemělo líbit?“

„Nemyslím Ombersleye. Přece se musíš pamatovat na Charlese, Horaci!“

„Jestli mluvíš o svém nejstarším synovi, toho si samozřejmě pamatuji. Co je mu ale do toho a co by měl, k čertu, proti mé dceři?“

„Ale ne, proti ní ne! Proti ní by určitě nic neměl. Jenom se bojím, že nebude rád, když začneme dělat plány na nějakou zábavu. Možná jsi nečetl oznámení ojeho nastávajícím sňatku, musím ti tedy říct, že se zasnoubil se slečnou Wraxtonovou.“

„S dcerou starého Brinklowa? Na mou čest, Lizzie, to jste si plivli do dlaní! Nečekal jsem od vás tolik rozumu. To je skutečně žádoucí nevěsta! Musím ti pogratulovat.“

„Ano,“ řekla bez nadšení lady Ombersleyová. „To jistě! Slečna Wraxtonová je skutečně nadprůměrná. Určitě má spoustu skvělých vlastností. Je vzdělaná a vyznává vznešené zásady.“

„Připadá mi, že musí být hrozně nudná,“ vyslovil se sir Horace otevřeně.

„Charles se nezajímá o příliš živé dívky, nebo – nebo o nějaké extravagance,“ pravila jeho sestra a zírala truchlivě do plamenů. „Přiznávám, že bych si přála, aby slečna Wraxtonová byla trochu živější, ale na mě nedej, já jsem nikdy netíhla k učenosti, a když jsou teď některé moderní dívky tak nevázané, je potěšující najít někoho… A Charles se domnívá, že slečně Wraxtonové ten výraz vážného zamyšlení velmi sluší!“ skončila rychle.

„Řeknu ti, Lizzie, je to divná věc, že z tvého a Ombersleyova syna vyrostl tak nudný patron,“ poznamenal sir

Horace. „Předpokládám, že jsi Ombersleye s nikým nepodvedla?“

„Ale Horaci!“

„Já vím, že ne! Nemusíš hned vyletět. Rozhodně ne už při prvním dítěti, na to máš snad dost rozumu. Stejně je to ale divné, často mě to napadlo. Ať se ožení se svou učenou nevěstou, já mu to přeji, ale to nevysvětluje, proč by ses měla ohlížet na to, co má nebo nemá rád!“

Lady Ombersleyová odvrátila oči od ohně a pohlédla na bratra. „Tys to dobře nepochopil, Horaci.“

„To právě říkám!“ opáčil.

„Ano, ale – Mathew Rivenhall odkázal Charlesovi celé své jmění.“

Sir Horace byl všeobecně považován za bystrého, teď mu ale zřejmě dělalo potíž tuto informaci správně zpracovat. Chvíli na sestru upřeně zíral a pak řekl: „Nemyslíš starého Ombersleyova strýce?“

„Ano, právě toho.“

„Toho naboba?“

Lady Ombersleyová přikývla, ale bratr se ještě ujistil:

„Toho člověka, co nadělal jmění v Indii?“

„Ano, a my jsme si vždycky mysleli…, on ale prohlásil, že Charles je kromě něj jediný Rivenhall, který má aspoň špetku rozumu, a všechno mu odkázal. Do haléře!“

„Dobrý bože!“

To zvolání připadalo lady Ombersleyové výstižné, protože opět přikývla, ustaraně na bratra pohlédla a v prstech začala žmoulat třásně přehozu.

„Takže teď všichni tancují, jak Charles píská!“ poznamenal sir Horace.

„Byl k nám všem neobyčejně velkorysý,“ pokračovala nešťastně lady Ombersleyová. „To si musíme uvědomit.“

„K čertu s jeho drzostí!“ zaklel sir Horace, sám také otec. „Co prováděl?“

„No, možná to nevíš, Horaci, protože jsi pořád v cizině, ale chudák Ombersley měl spoustu dluhů.“

„To ví každý! Nikdy jsem ho bez dluhů nezažil. Snad nechceš říct, že byl ten chlapec takový blázen, aby mu je zaplatil?“

„Ale, Horaci, někdo je zaplatit musel!“ protestovala.

„Neumíš si představit, do jakých konců to došlo! A teď, když musíme mladší syny trochu zajistit a k tomu děvčata…, není divu, že se Charles tak snaží, aby Cecílie udělala dobrou partii.“

„Postará se o celou bandu, co? Je větší blázen, než jsem myslel! A jak je to s hypotékami? Kdyby nebyla větší část Ombersleyova panství právně zajištěna, takže s ní nemůže nakládat podle své vůle, už by dávno všechno prohrál!“

„Těmhle záležitostem moc nerozumím,“ řekla jeho sestra, „ale obávám se, že tady se Charles nechoval, jak by se slušelo. Ombersleye to silně rozčílilo – i když říkám, že mluvit o svém prvorozeném jako o hadu na prsou je opravdu nepěkné. Vypadá to, že když Charles dosáhl zletilosti, mohl všechno svému ubohému papá usnadnit, kdyby měl jen trochu víc dobré vůle. Nic ho ale nepřimělo, aby ta právní omezení nechal zrušit, takže všechno uvízlo na mrtvém bodě, a člověk se nemůže Ombersleyovi divit, že se rozčílil. A potom zemřel ten hanebný stařík –“

„Kdy to bylo?“ zeptal se sir Horace. „Jak to, že se o tom dovídám teprve teď?“

„Už je to víc než dva roky a –“

„Aha, tím se to vysvětluje. Tenkrát jsem byl hrozně zaměstnaný problémy s Angoulemem a jeho spolkem. Zřejmě v době obléhání Toulouse. Ale když jsem s tebou mluvil minulý rok, Lizzie, ani ses o tom nezmínila.“ Ta zřejmá nespravedlnost se jí dotkla a rozhořčeně řekla: „Neumím si představit, že bych mluvila o takových maličkostech, když bylo to monstrum na svobodě, a k tomu Martova pole, banky nevyplácely peníze,

a bůhví co ještě! Ty jsi přijel z Bruselu bez slůvka varování a zdržel ses ani ne dvacet minut! Točila se mi z toho všeho hlava a je div, že jsem ti dokázala říct vůbec něco rozumného.“

Sir Horace nechal vedlejší věci bez povšimnutí a vyjádřil neobvykle silně své pocity: „To překračuje všechny meze! Neříkám, že Ombersley není otřesný hýřil, protože nemá cenu si něco namlouvat, ale aby ho opominul v závěti a udělal nad ním pánem jeho syna! Charles to asi dává otci pocítit, že?“

„Ne, ne!“ chabě protestovala jeho sestra. „Plně si uvědomuje, čím je mu povinován, a chová se k němu velice uctivě! Ale teď, když vzal všechno do vlastních rukou, chudáku Ombersleyovi se to moc nezamlouvá.“

„Pěkně to u vás vypadá!“

„Ano, ale můžeme být rádi, že to není obecně známo. Nepopírám ovšem, že v mnoha směrech je to mnohem příjemnější. Nebudeš tomu věřit, Horaci, ale v domě snad není ani jeden nezaplacený účet!“ Letmé zamyšlení ji přimělo trochu toto prohlášení opravit. „Totiž, nemůžu mluvit za Ombersleye, ale všechny ty hrozné výdaje na domácnost, nad kterými Eckington vždycky tak protahoval obličej – vzpomínáš si na našeho dobrého Eckingtona, dělal Ombersleyovi správce majetku – apoplatky v Etonu a Oxfordu – o všecko se, můj drahý bratře, stará Charles.“

„Chceš říct, že je takový hlupák, že utrácí jmění starého Matta Rivenhalla za tenhle kasárenský barák?“ zvolal sir Horace.

„Ne, ovšem že ne! Hospodářství vůbec nerozumím, tak se mě na nic neptej, ale myslím si, že Charles přesvědčil otce, aby… aby ho nechal spravovat majetek.“

„Přesvědčil ho vydíráním!“ chmurně konstatoval sir Horace. „V pěkných časech to žijeme! Částečně toho chlapce chápu, ale musím ti říct, Lizzie, že vás upřímně lituji.“

„Prosím tě, věř mi, že to nic takového není,“ zvolala

lady Ombersleyová rozrušeně. „Nechci, aby sis myslel – abych ti dala důvod myslet si, že Charles je někdy nepříjemný, to ne, vyjma když ho něco vyvede z míry, a musím připustit, že má hodně důvodů ztrácet trpělivost. Proto si myslím, drahý Horaci, že jestli nebude chtít, abych se starala o Sophii, neměli bychom ho s tím zlobit.“

„Nesmysl!“ odtušil sir Horace. „Proč by se mu to nelíbilo?“

„My – rozhodli jsme se, že v této sezoně nebudeme pořádat žádné večírky a plesy, jenom ty nejnutnější. Musíme odložit Charlesovu svatbu, protože jeho snoubenka má smutek za jednu ze sester lady Brinklowové. Potrvá půl roku. Brinklowovi velmi přísně dodržují všechna společenská pravidla. Eugenie se účastní jen velmi tichých večírků a… a Charles samozřejmě chápe její pocity.“

„Bože, Elizabeth, muž přece nedrží smutek kvůli tetě dívky, se kterou se ještě ani neoženil.“

„Ovšemže ne, ale Charles si zřejmě myslí…, a pak je tu Charlbury.“

„Co je s ním?“

„Má příušnice,“ pronesla lady Ombersleyová tragickým tónem.

„Cože?“ dal se sir Horace do smíchu. „Co to je za nápadníka, který dostane příušnice, když by se měl ženit s Cecílií!“

„Ale, Horaci, to je od tebe nespravedlivé! Jak si může pomoct? Taková zahanbující věc! A smůla, protože by si určitě dokázal Cecílii získat, jelikož má velmi příjemnou povahu a chování. Ale děvčata jsou tak hloupá a v hlavě mají všelijaké romantické představy a vrtochy – i když vím, že Cecílie nepatří k moderním slečinkám a nechá si od rodičů poradit! Nedá se však popřít, že Charlburyho příušnice přišly ve velmi nevhodnou dobu!“

Sir Horace opět vytáhl tabatěrku a na sestru se podí-

val pobaveným a zkušeným zrakem. „A jakýpak má slečna Cecílie zvláštní vrtoch?“

Lady Omberleyová si byla vědoma, že teď by jí nejstarší syn doporučil diskrétní mlčení, ale potřeba svěřit se bratrovi byla příliš silná. A tak neodolala. „Vím, že to nebudeš nikde vyprávět, Horaci, ale je pravda, že to naivní děvče si myslí, že je zamilované do Augusta Fawnhopea!“

„Jednoho z Lutterworthových synů?“ zeptal se sir Horace. „Podle mého názoru není žádná zvláštní partie.“

„Pane na nebi, ani o tom nemluv! Ke všemu je to ještě mladší syn a naprosto bez vyhlídek. Ale je básník.“

„To je ovšem nebezpečné,“ souhlasil sir Horace. „Myslím, že jsem ho nikdy neviděl. Jak vypadá?“

„Je to prostě krasavec!“ pronesla lady Ombersleyová zoufale.

„Cože, snad ne ve stylu lorda Byrona? Ten člověk toho má hodně na svědomí!“

„N-ne. Chci říct, že je blondýn jako Cecílie a nekulhá. Jeho básničky jsou sice pěkné, vázané v bílém pergamenu, ale nejdou tak dobře na odbyt jako Byronovy. Není to spravedlivé, protože se domnívám, že jejich vydání stálo dost peněz a on musel všechno zaplatit – nebo spíš lady Lutterworthová, jak jsem slyšela.“

„Teď si vzpomínám, že jsem ho přece jen viděl,“ řekl sir Horace. „Minulý rok byl se Stuartem v Bruselu. Jestli dáš na mou radu, provdáš Cecílii co největší rychlostí za Charlburyho.“

„To bych ráda udělala, jen kdyby…, totiž, kdybych si myslela, že k němu cítí odpor, tak bych to neudělala. Ale chápeš, že teď je to zhola nemožné, když leží doma s příušnicemi!“

Sir Horace potřásl hlavou. „Vezme si toho básníka.“

„To neříkej! Ale Charles si myslí, že by bylo moudřejší nevodit ji tam, kde se s tím mladým mužem musí potkat, což je další důvod, proč nikam nechodíme. To je to nejtrapnější! Někdy mám pocit, že by bylo jednoduš-

ší, kdyby ten nešťastník byl úplně nevhodný, třeba lovec věna nebo syn kupce nebo něco takového. Člověk by mu mohl odepřít přístup do domu a Cecílii zakázat, aby s ním tančila na plesech, což by ani nebylo třeba, protože by se ve společnosti vůbec nesetkali. Ale Fawnhopeovy člověk přirozeně potkává všude. Je to hrozně rozčilující. Charles se k němu chová odmítavě, ale i on uznává, že je nevhodné být k němu nepříjemný, protože by to mohlo urazit jeho rodinu. Almeria Lutterworthová je jedna z mých nejstarších přítelkyň!“

Sir Horace, kterého už předmět hovoru znudil, zívl a líně řekl: „Myslím, že není třeba, abys z toho byla tak nervózní. Fawnhopeové jsou všichni chudí jako kostelní myši a lady Lutterworthová si nejspíš nepřeje tenhle sňatek stejně jako ty.“

„Ale kdepak!“ odpověděla jeho sestra rozzlobeně.

„Ona je neuvěřitelný blázen! Co si Augustus přeje, musí mít! Dělala tak jasné narážky, že jsem nevěděla, kam s očima. Nenapadlo mě, co jí mám říct, až snad na to, že nás Charlbury požádal o dovolení s Cecílií promluvit a že jí podle mne není úplně lhostejný. Netušila jsem, že by mohl Augustus tak zanedbat pravidla slušnosti a vyznat se Cecílii dřív, než promluví s Ombersleyem, ale právě tohle udělal!“

„No dobře!“ pravil shovívavě sir Horace. „Jestli ji okouzlil, bude asi lepší ji nechat, ať si ho vezme. Přinejmenším se nevdá pod svou úroveň, a jestli chce být ženou mladšího syna bez peněz, je to její volba.“

„Kdyby šlo o Sophii, takhle bys nemluvil!“ vytkla mu sestra.

„Sophie není blázen.“

„Cecílie také ne,“ prohlásila lady Ombersleyová uraženě. „Jestliže jsi Augusta viděl, nemůžeš se jí divit. Nikdo mu nedokáže odolat. I já sama mám pro něj slabost. Ale Charles mě brzy přesvědčil, že by to nedělalo dobrotu.“

„Až tu bude mít jako společnici sestřenku, možná ji

to trochu rozptýlí a přivede na jiné myšlenky,“ pravil sir Horace konejšivě.

Na lady Ombersleyovou ten nápad zřejmě velmi zapůsobil. Rozjasnila tvář a zvolala: „Myslíš? Víš, ona je Cecílie trochu plachá a hned tak se s někým nespřátelí. Od té doby, co se slečna Fristonová provdala a odstěhovala do Midlands, nemá žádnou blízkou přítelkyni, které by se mohla svěřovat. Kdyby ale u nás byla milá Sophie…,“ Umlkla a v hlavě zřejmě obracela různé plány. Stále ještě se tím zabývala, když se otevřely dveře a do salonu vstoupil její nejstarší syn.

Ctihodnému Charlesi Rivenhallovi bylo teprve dvacet šest let, ale poněkud strohým výrazem a chováním, které spojovalo sebejistotu s rezervovaností, vzbuzoval dojem člověka staršího. Byl vysoký, atletického vzhledu a vypadal, že by raději obcházel otcovy pozemky, než si vyměňoval zdvořilosti s hosty v saloně své matky. Dával přednost jezdeckému úboru před módními pantalóny a hessenskými botami. Kravatu si vázal tím nejjednodušším způsobem, límec mu museli škrobit jen nepatrně a nezbytnými doplňky každého dandyho jako pečetítky, přívěsky a monokly pohrdal. Svého krejčího urazil, protože trval na tom, že si kabát přeje ušít tak volný, aby se do něj dokázal obléknout bez komorníkovy pomoci. Jednou vyjádřil přání, aby ho bůh chránil před tím, že by si ho pletli s dandym. Jak ho ale přítel, pan Cyprian Wychbold laskavě upozornil, božský zásah v jeho případě je úplně zbytečný. Dandyové, vysvětlil mu pan Wychbold přísně, jsou pověstní vybraným chováním zrovna tak jako elegancí oděvu. Jsou to většinou příjemní lidé, pro svoji zdvořilost a roztomilé mravy přijímaní v každém salonu. Pan Rivenhall zřejmě dobře nechápe, že chladná zdvořilost ke každému, kdo se mu nelíbí, a zvyk povýšeně zírat na nesympatické lidi a pronášet odsuzující poznámky, jež ochromují společenskou zábavu, mají do roztomilého chování daleko. Existuje daleko větší nebezpečí (poznamenal

pan Wychbold), totiž že ho budou považovat za neandrtálce.

Matka vzhlédla, když za sebou zavřel dveře, a řekla polekaně, což jejího bratra popudilo: „Ach, Charlesi, představ si, že je tu strýc Horace!“

„Dassett mi to už sdělil,“ odpověděl Charles. „Dobrý den, pane.“

Potřásl strýci rukou, přitáhl si křeslo a začal se zdvořile bavit. Matka si chvíli nervózně hrála s třásněmi šálu a s kapesníkem a pak se do hovoru vložila. „Charlesi, pamatuješ se na Sophii? Na svou malou sestřenku?“

Charles nevypadal jako člověk, který si vzpomíná na malou sestřenku, ale klidně odpověděl: „Samozřejmě. Doufám, že se jí daří dobře, pane?“

„Nikdy v životě nezastonala, až na spalničky,“ odvětil sir Horace. „Uvidíš sám. Tvá matka se o ni bude starat, zatím co já budu v Brazílii.“

Takový způsob oznámení se lady Ombersleyové zřejmě nezamlouval, a tak spěšně vysvětlovala: „Zatím jsme se ještě napevno nedomluvili, i když bych tu samozřejmě hrozně ráda měla dcerušku svého bratra. Také jsem si, Charlesi, myslela, že by to bylo pro Cecílii moc příjemné. Jsou se Sophií skoro stejně staré.“

„V Brazílii?“ opakoval Charles. „To zní velmi zajímavě.

Budete tam dlouho, pane?“

„Ale ne!“ odpověděl sir Horace neurčitě. „Pravděpodobně ne. Záleží na okolnostech. Říkal jsem tvé matce, že bych jí byl velmi zavázán, kdyby pro Sophii našla nějakého vhodného manžela. Má už léta na vdávání, a jak jsem zjistil, tvá matka je v tomhle směru vynikající. Dozvídám se, že ti musím gratulovat, milý chlapče.“

„Ano, děkuji vám,“ uklonil se Charles.

„Kdyby ti to, Charlesi, nevadilo, moc ráda bych tu Sophii měla,“ pronesla smířlivým tónem lady Ombersleyová.

Vrhl na ni netrpělivý pohled a odvětil: „Dělej, jak si přeješ, máti. Není mi jasné, proč bych měl do toho mluvit.“

„Samozřejmě jsem strýčkovi vysvětlila, že vedeme velmi klidný život.“

„To jí ani v nejmenším nebude vadit,“ podotkl sir Horace. „Je to hodné děvče, nikdy nemá nouzi o zábavu. Vždycky si něco najde, ať je ve španělské vesnici, nebo ve Vídni či v Bruselu.“

Na to se lady Ombersleyová posadila zpříma. „Neříkej, že jsi s sebou vlekl to dítě minulý rok do Bruselu!“

„Samozřejmě, že byla v Bruselu! Kde by, u čerta, měla být?“ odsekl sir Horace nedůtklivě. „Měl jsem ji podle tebe nechat ve Vídni? Kromě toho si to užila. Sešli jsme se tam s mnoha starými přáteli.“

„Ale to nebezpečí!“

„Nesmysl! Jaképak nebezpečí, když byl v čele vojsk Wellington!“

„Kdy budeme mít to potěšení sestřenku přivítat?“ vložil se do toho Charles. „Doufejme, že jí život v Londýně nebude připadat příliš obyčejný po vzrušujících zážitcích na kontinentě.“

„Určitě ne!“ ujistil ho sir Horace. „Sophie se vždycky něčím zabaví. Nechte ji, aby se rozhodovala sama. Já jí nechávám volnou ruku a vždycky to dobře dopadne. Ještě nevím, kdy se tu objeví. Musí mě vypravit na cestu, ale až vyplujeme, hned sedne do kočáru a přijede.“

„Sedne do kočáru…, přece ji sem dovezeš, Horaci!“ pohoršila se jeho sestra. „Dívka jejího věku nemůže cestovat sama! V životě jsem nic takového neslyšela!“

„Nebude sama. Bude s ní její komorná, je to ženská-

-granátník, cestovala s námi po celé Evropě, a také John Potton.“ Všiml si synovcova zdviženého obočí, což ho přimělo dodat: „Podkoní, nosič, děvče pro všechno. O Sophii se staral od miminka.“ Vytáhl hodinky a prohlásil: „Tak, když jsme všechno dohodli, musím už jít, Lizzie. Spoléhám na tebe, že se o Sophii postaráš a poohlédneš se po ženichovi. Je to důležité, protože…, nemám čas ti to vysvětlovat. Sophie ti to určitě poví.“

„Ale Horaci, všechno jsme nedohodli,“ protestovala

jeho sestra. „A Ombersley bude zklamán, že s tebou nemluvil! Doufala jsem, že s námi povečeříš.“

„To nemůžu, večeřím v Carlton House s Princem. Pozdravuj Ombersleye, určitě se uvidíme příště.“

Pak ji zběžně políbil, uštědřil jí další srdečný štulec a v synovcově doprovodu odešel. „Jako bych teď zrovna neměla nic jiného na starosti,“ řekla lady Ombersleyová rozhořčeně synovi, když se vrátil do salonu.

„A nemám ani nejmenší představu, kdy to dítě přijede!“

„To nevadí,“ prohlásil Charles s rozčilující lhostejností. „Stačí přikázat, aby pro ni připravili pokoj, a může přijet, kdy chce. Doufejme, že se bude Cecílii líbit, protože se s ní asi bude muset zabývat nejvíc.“

„Chudinka malá!“ vzdychla jeho matka. „Opravdu bych se o ni ráda postarala, Charlesi. Jaký to musí vést zvláštní, osamělý život!“

„Určitě zvláštní, ale rozhodně ne osamělý, jestli dělala svému otci paní domu. Předpokládám, že měla u sebe nějakou starší dámu, guvernantku nebo někoho podobného.“

„Člověk by to opravdu čekal, ale Horace jasně řekl, že guvernantka zemřela, když byli ve Vídni. Nerada to říkám o vlastním bratrovi, ale opravdu to vypadá, že není schopen se o dceru dobře postarat!“

„Naprosto neschopen,“ podotkl Charles suše. „Doufám, že nebudeš mít důvod své laskavosti litovat, máti.“

„Ale ne, určitě ne!“ řekla s přesvědčením. „Strýc o ní mluvil takovým způsobem, že si opravdu přeji, abych ji měla u sebe. Chudák dítě, obávám se, že nebyla zvyklá, aby někdo dbal na její přání nebo pohodlí. Málem jsem se na Horace rozhněvala, když mi stále opakoval, že je to hodné děvče a nikdy mu nedělala starosti. Ten si s nikým nedělá starosti – sobečtějšího člověka hned tak nepotkáš! Sophie musí mít milou povahu své matky. Určitě bude pro naši Cecílii roztomilou společnicí.“

„Doufám, že ano,“ řekl Charles. „A to mi připomíná, máti, že jsem zrovna zadržel další z květinových darů

pro Cecílii od toho zelenáče. Přiložil k němu psaníčko.“

Lady Ombersleyová vzala dopis do ruky. „Co s tím mám dělat?“ zeptala se polekaně.

„Hoď to do ohně,“ doporučil jí Charles.

„Ale ne, to nemůžu udělat! Vždyť by to mohlo být něco úplně nevinného. A nebo – mohl by v tom být nějaký vzkaz od jeho matky pro mne.“

„To je nepravděpodobné, ale jestli si to myslíš, tak to raději otevři.“

„Samozřejmě, vím, že je to moje povinnost,“ souhlasila matka nešťastně.

Charles se tvářil poněkud pohrdavě, ale neodpověděl, a ona tedy po chvilce váhání zlomila pečeť a rozložila dopis. „Propána, to je báseň!“ sdělila mu. „A velmi hezká! Poslouchej, Charlesi! Ó, nymfo, když tvůj nebesky modrý pohled ozáří mou duši neklidnou –“

„Děkuji, nemám pro verše pochopení!“ přerušil ji Charles drsně. „Hoď to do ohně, mamá, a Cecílii řekni, že bez tvého dovolení nemá žádné dopisy přijímat!“

„Ano, ale myslíš, že bych to měla spálit, Charlesi? Což kdyby neměl žádnou kopii té básně? Třeba ji chce nechat vytisknout.“

„O žádné z mých sester nebude takové věci uveřejňovat,“ pronesl chmurně Charles a velitelsky k matce natáhl ruku.

Lady Ombersleyová se vždycky před silnější vůlí sklonila a také teď se chystala mu papír podat. Vtom ji zarazil rozechvělý hlas ode dveří: „Máti! Ne!“

Kapitola druhá

Lady Ombersleyové klesla ruka, Charles se prudce otočil a zamračil se. Jeho sestra na něj

vrhla pohled plný palčivých výčitek a běžela k matce: „Dej mi to, máti! Jakým právem chce Charles pálit moje dopisy?“

Lady Ombersleyová se bezmocně podívala na syna, ale ten mlčel. Cecílie vytrhla matce papír z ruky a přitiskla ho ke zdvíhající se hrudi. To přimělo Charlese k znechucené poznámce: „Proboha, Cecílie, nehraj nám tu scény jako na divadle!“

„Jak se opovažuješ číst moje dopisy?“ odsekla.

„Nečetl jsem ho! Předal jsem ho máti a nechceš přece říct, že ona nemá právo ho číst!“

Cecíliiny modré oči se zalily slzami. „Je to všechno tvoje vina,“ řekla tiše. „Máti by nikdy… Nenávidím tě, Charlesi! Nenávidím tě!“

Pokrčil rameny a odvrátil se, ale lady Ombersleyová dceru chabě napomenula: „Takhle nesmíš mluvit, Cecílie! Víš, že je neslušné přijímat dopisy bez mého vědomí! Nevím, co by tomu papá řekl, kdyby se to dozvěděl.“

„Papá!“ zvolala Cecílie pohrdavě. „Ne! To Charlese těší, když jsem nešťastná!“

Charles k ní přes rameno otočil hlavu. „Asi bych ti zbytečně opakoval, že mým opravdovým přáním je, abys nemusela být nešťastná!“

Na to neodpověděla, ale dopis třesoucíma se rukama složila a dala si ho do výstřihu. Na bratra přitom vrhla vzdorný pohled. Ten se na ni opovržlivě podíval, opřel se o krbovou římsu, vrazil ruce do kapes jezdeckých kalhot a s cynickým úsměvem čekal, co bude dál. Cecílie si otřela oči a pár drobných vzlyků jí ještě uniklo. Byla to velmi krásná dívka se zlatými prstýnky kadeří kolem jemné tváře, která teď zrůžověla hněvem, ale i ten jí slušel. Její výraz byl většinou mile zamyšlený, teď ale rozrušení zažehlo v očích bojovné jiskry a dolní ret, sevřený zuby, jí dodával útočného vzhledu. Bratr, který ji s ironickým úsměvem pozoroval, poznamenal, že by si měla hněv cvičit, protože jí prospívá a dodává ji nak bezvýraznému vzhledu trochu živosti.

Nelichotivá poznámka Cecílii nevyvedla z míry. Musela si samozřejmě všimnout, že ji lidé obdivují, ale byla skromná, svou krásu vysoko nehodnotila a dala by přednost tomu být brunetou, protože brunety byly zrovna v módě. Vzdychla, uvolnila sevřený ret, posadila se na stoličku vedle matčiny pohovky a řekla mírnějším tónem: „Nemůžeš popřít, že máti pojala tak nevysvětlitelný odpor k Augustovi jen tvým přičiněním!“

„Ale to se mýlíš, drahoušku,“ pravila vážně lady Ombersleyová, „protože já k němu odpor vůbec nechovám. Jenom mi nepřipadá vhodný jako manžel.“

„Na tom mi nezáleží!“ prohlásila Cecílie. „Je to jediný muž, ke kterému bych mohla cítit takovou příchylnost, že…, zkrátka, rozlučte se prosím s představou, že bych mohla někdy uvažovat o velmi lichotivé nabídce lorda Charlburyho, protože to neudělám nikdy!“

Lady Ombersleyová nešťastně a nesouvisle zaprotestovala a Charles bezvýrazně řekl: „Domnívám se, že ti Charlburyho nabídka zpočátku nebyla proti mysli.“

Cecílie k němu obrátila zářivý pohled. „To jsem ještě nepotkala Augusta.“

Na lady Ombersleyovou zřejmě udělala logika tohoto oznámení dojem, ale její syn už tak dojmům nepodléhal. „Nepředváděj nám exaltované scény, prosím tě! Vždyť se znáš s mladým Fawnhopem skoro devatenáct let.“

„To bylo jiné,“ prostě odpověděla Cecílie.

„To je skutečně pravda, Charlesi,“ pravila lady Ombersleyová nezaujatým tónem. „Pamatuji si, že to byl úplně obyčejný malý chlapec, a když byl v Oxfordu, měl obličej samou vyrážku a nikoho by nenapadlo, že z něj vyroste tak výjimečně krásný mladý muž. Během té doby, kterou strávil v Bruselu se sirem Charlesem Stuartem, se k nepoznání změnil. Nikdy bych neřekla, že to může být tentýž člověk!“

„Občas mě napadlo, jestli sir Charles je stále tentýž člověk,“ odsekl Charles. „Jak lady Lutterworthová srovnává se svým svědomím, že muži ve veřejné službě podstrčila takového budižkničemu za tajemníka, ví asi jen ona. My ostatní víme pouze jedno, že totiž tvůj skvělý Augustus už to místo nezastává. A jiné také ne!“ dodal kousavě.

„Augustus je básník,“ prohlásila Cecílie pyšně. „Nehodí se pro všední povolání vyslancova tajemníka.“

„To nepopírám,“ opáčil Charles. „Jenomže, má drahá sestro, on se nehodí ani k tomu, aby uživil manželku. Nemysli si, že tě budu v tomhle bláznovství podporovat, to ti říkám hned. A nedělej si iluze, že dostaneš otcovo svolení k takovému nerozumnému sňatku, dokud do toho budu mít co mluvit!“

„Dobře vím, že u nás rozhoduješ pouze ty!“ zvolala Cecílie a z očí jí vytryskly velké slzy. „Doufám, že budeš spokojen, až mě doženeš k zoufalství!“

Charles se chvályhodně snažil udržet svou nepříliš přívětivou povahu na uzdě, jak bylo možné soudit z napjatých svalů kolem úst. Matka na něj úzkostně pohlédla, ale hlas, kterým Cecílii odpověděl, byl až znepokojivě vyrovnaný. „Budeš tak laskavá a schováš si tyhle pohnuté scény na dobu, kdy nejsem nablízku? A než začneš máti vykládat všechny ty nabubřelé řeči, dovol, abych ti připomněl, že nejenže tě nikdo nenutí vstoupit do nevítaného manželství, ale že jsi naopak sama souhlasila s vyslyšením Charlburyho nabídky, o které ses vyjádřila jako o lichotivé.“

Lady Ombersleyová vzala Cecíliinu ruku do své a soucitně ji stiskla. „Víš, miláčku, že je to opravdu tak. Myslela jsem si dokonce, že se ti velice líbí. Nesmíš si myslet, že já nebo papá máme v úmyslu tě přinutit k sňatku s člověkem, ke kterému máš odpor, to by bylo otřesné. Ani Charles by to neudělal, viď, drahý synu?“

„Samozřejmě, že ne. Ale také bych nesouhlasil se sňatkem s takovým bezcenným chlapíkem, jako je Augustus Fawnhope!“

„Augustova památka bude žít dlouho potom, co o tobě už nebude nikdo vědět!“ zvedla Cecílie hrdě bradu.

„Mezi jeho věřiteli? O tom nepochybuji. Vynahradí ti to život strávený na útěku před upomínkami?“

Lada Ombersleyová nemohla potlačit zachvění. „Je to bohužel pravda, miláčku! Nevíš, jak je to zahanbující – raději o tom nebudeme mluvit!“

„S Cecílií nemůžeš mluvit o ničem, co se neodehrává v románech! Předpokládal jsem, že bude vděčná, když obdrží nějakou slušnou nabídku k sňatku, vzhledem k okolnostem, v jakých se naše rodina nalézá. Ale ne! Ona dostane skvělou nabídku a chová se jako nějaká slečinka, která nyje a omdlévá, když uvidí básníka. Vlastně, jaký básník? Proboha, máti, jestli je to, cos mi tak neuváženě přečetla, měřítkem jeho talentu…, nemám už trpělivost se o to přít! Jestli ji nedokážeš přimět, aby dodržovala zásady, v jakých byla vychována, bude lepší ji poslat na venkov na Ombersley, aby si tam nějakou dobu pobyla a přišla k rozumu.“

Po této strašné hrozbě se otočil a vypochodoval z místnosti, zatímco jeho sestra se rozplývala v slzách a matka sbírala síly s pomocí čichací soli.

Cecílie si začala plačky stěžovat na krutý osud, který ji obdařil tyranským bratrem bez srdce a rodiči, kteří ji naprosto nechápou. Lady Ombersleyová s ní soucítila, ale tohle nemohla jen tak přejít. Za manžela nemohla odpovídat, ale za sebe ji ujistila, že má rovněž jemné cítění a že muka zapovězené lásky plně chápe.

„Když jsem byla mladá dívka, drahoušku, potkalo mě něco podobného,“ pravila s povzdechem. „Nebyl to sice básník, ale domnívala jsem se, že jsem do něj hrozně zamilovaná. Bylo to samozřejmě úplně nevhodné, a nakonec jsem se provdala za tvého otce. Pokládali to za skvělý sňatek, protože tenkrát měl ještě skoro celý majetek, a –“ Umlkla, protože si uvědomila, že zvolila nešťastný příklad. „Zkrátka, Cecílie, je mi líto, že ti to musím říkat, ale lidé našeho postavení neuzavírají sňatky jen pro vlastní potěšení.“

Cecílie, svěsila hlavu a utřela si oči mokrým kapesníkem. Uvědomovala si, že se jí hodně povoluje, ať už kvůli matčině náklonnosti, či otcovu dobromyslnému nezájmu. Věděla také, že matka projevila větší ohleduplnost než většina jejích současnic, protože se jí zeptala na názor dřív, než dovolila lordu Charlburymu, aby jí učinil nabídku k sňatku. Cecílie sice četla románky, ale věděla, že nemůže napodobovat temperamentní jednání svých oblíbených hrdinek. Poznala, že je předurčena k staropanenství, a to ji tak sklíčilo, že si musela znovu otřít oči.

„Pomysli, jak šťastná je tvá sestra!“ pravila povzbudivě lady Ombersleyová. „Není nic radostnějšího, než vidět ji ve vlastním domově s roztomilým děťátkem, a James je také velmi pozorný a laskavý. Je to opravdu splnění všech přání. Nevěřím, že by manželství z lásky mohlo dopadnout lépe. Tím nechci říct, že Maria nechová k Jamesovi upřímnou náklonnost. A to se s ním viděla jen párkrát, než otce požádal, aby s ní mohl promluvit, a Maria nebyla do něj zamilovaná. Přirozeně, že se jí dost líbil, protože jinak bych ji – ale Maria je tak hodná a dobře vychovaná! Řekla, že považovala za svou povinnost přijmout tak skvělou nabídku, když má papá takové potíže a musíme zaopatřit ještě čtyři další děvčata.“

„Máti, doufám, že nejsem špatná dcera, ale raději bych byla v hrobě, než si vzala Jamese,“ zdvihla oči Cecílie.

„V hlavě nemá nic než lov, a když nemají večer společnost, usne a chrápe!“

To skličující odhalení lady Ombersleyovou na chvíli umlčelo. Cecílie si utřela nos a dodala: „A lord Charlbury je starší než James!“

„Ano, miláčku, ale nevíme, jestli chrápe,“ prohlásila lady Ombersleyová. „Jsem si dokonce jistá, že ne, protože se chová jako pravý džentlmen!“

„Člověk, který dokáže chytit příušnice, je schopen všeho!“ odsekla Cecílie.

Na jejích slovech neviděla matka nic nepatřičného a nepřekvapilo ji, že prozaické chování jeho lordstva vzbudilo v Cecílii odpor. Ji samotnou zklamalo, protože ho pokládala za rozumného muže, který si nepřivodí dětskou nemoc v nejnevhodnějším okamžiku. Nenapadla ji žádná polehčující okolnost, která by jeho provinění aspoň trochu omluvila, a protože ani Cecílie už neměla co dodat, na chvíli nastalo rozpačité ticho. Pak se Cecílie apaticky zeptala, jestli je pravda, že tu byl dnes odpoledne strýček. Lady Ombersleyová byla ráda, že může mluvit o něčem veselejším a hned jí prozradila, na jaké příjemné věci se může těšit. Se zadostiučiněním pozorovala, jak se dceřina tvář rozjasnila. Nemusela vynaložit žádné úsilí, aby ji přiměla se sestřenkou soucítit. Cecílie si nedovedla představit nic horšího, než kdyby ji poslali na blíže neurčenou dobu mezi takřka neznámé příbuzné, a přislíbila udělat vše, aby se Sophie v jejich rodině cítila jako doma. Sestřenčinu podobu si už nedokázala jasně vybavit, protože ji naposledy viděla před několika roky. Občas si sice myslela, že musí být vzrušující cestovat takhle po Evropě, ale zároveň měla podezření, že to může být značně nepohodlné. Ochotně s matkou souhlasila, že takový nekonvenční život nemůže být dobrou přípravou pro vstup do londýnské společnosti. Převléknout se k večeři odcházela v mnohem veselejší náladě při pomyšlení, že Sophiina návštěva musí trochu uvolnit téměř klášterní život, do kterého rodinu uvrhl Charles svým šetřením.

V jídelně se ten večer sešli u velkého jídelního stolu čtyři, jelikož se pán domu rozhodl, že je opět jednou poctí svou přítomností. Byl jediný, kdo se choval naprosto nenuceně, protože mu šťastná povaha dovolovala nedbat zřejmého rozladění ostatních. Stejně neuvěřitelné bylo, že měl neustále dobrou náladu i navzdory pokořující okolnosti, že mu syn vyplácí něco jako penzi. Děsil se nepříjemností a nepříjemnými věcmi se nikdy nezabýval, což mu v dobách největších problémů velmi pomáhalo. Geniálně se dokázal přesvědčit, že všechna nepříjemná omezení, která si přivodil vlastní pošetilostí nebo synovou rozhodnou vůlí, jsou jen výsledkem jeho vlastní volby a moudrých úvah. Pokud se k němu Charles i nadále choval se synovskou úctou, dokázal zapomenout, že mu vytrhl otěže z ruky. Někdy se sice stávalo, že i uctivé chování mělo své meze, ale ty politováníhodné poklesky nikdy netrvaly dlouho a člověk jeho lehkomyslné povahy na ně snadno zapomněl. Synovi to neměl za zlé, i když ho považoval za nudného patrona. Stačilo mu, že mu padá dobrá karta, a pokud na něm nevyžadovali nepříjemná rozhodnutí při výchově mladších dětí, byl se svým osudem spokojen.

Musel zaznamenat, že mezi členy rodiny panují neshody, protože ho žena přede dvěma týdny požádala, aby u Cecílie uplatnil rodičovskou autoritu, na což odpověděl okamžitým odjezdem na dostihy v Newmarketu. Ani slůvkem se však nezmínil, že si všiml Charlesovy zamračené tváře a Cecíliiných uplakaných očí. Zdálo se, že ho dlouhá večeře ve společnosti úzkostné manželky, ukřivděné dcery a rozzlobeného syna velmi těší. Manželce řekl: „Na mou čest, je opravdu příjemné večeřet v rodinném kruhu! Lady Ombersleyová, můžete říct kuchaři, že upravuje kachnu velmi chutně. V klubu tak dobrou nedostanu.“ Pak vyprávěl nejnovější historku ze společnosti a vlídně se vyptával dětí, jak strávily den.

„Jestli se ptáš mě, papá,“ odpověděla Cecílie, „dělala jsem totéž co jindy. Byla jsem s mátí nakupovat, pak jsme šly se sestrami a slečnou Adderburyovou na procházku do parku a nakonec jsem cvičila na piano.“

Její tón neprozrazoval žádné nadšení, lord Ombersley však zvolal: „Skvělé!“ a pak se obrátil k manželce. Vyprávěla mu o bratrově návštěvě a návrhu, aby se starala o Sophii. K tomu udělil laskavé svolení, pravil, že nic nemůže být lepšího, a dceři pogratuloval k tak šťastné náhodě a příjemné společnici. Charlese otcova dobromyslná necitlivost k sestře dráždila, a proto ho zchladil poznámkou, že zatím nemají žádný důvod se domnívat, že Sophie příjemná opravdu bude. Lord Ombersley pravil, že on o tom vůbec nepochybuje, a dodal, že se všichni musí snažit, aby se sestřence návštěva líbila. Pak se Charlese zeptal, jestli se nazítří vypraví na dostihy. Charles věděl, že zrovna tento dostih se koná pod patronací žoviálního vévody z Yorku a že po něm bude následovat několik večerů u vévody v Oatlands, kde se ve společnosti nejbližších přátel bude hrát whist – libra za bod. Zatvářil se tedy ještě nesouhlasněji než obvykle a odvětil, že chce jet na pár dní na venkov do Ombersley Park.

„No samozřejmě!“ souhlasil otec vesele. „Zapomněl jsem na tu záležitost se South Hanger. Ano, rád bych, aby ses o to postaral, chlapče.“

„Ano, pane,“ odvětil Charles zdvořile. Pak se podíval přes stůl na sestru a zeptal se: „Nechceš tam jet se mnou, Cecílie? Rád tě s sebou vezmu, jestli budeš chtít.“

Cecílie zaváhala. Mohlo to znamenat olivovou ratolest, na druhou stranu by to také mohl být marný pokus odvést její myšlenky od Augusta Fawnhopea. Napadlo ji, že by se s ním v Charlesově nepřítomnosti mohla s trochou vynalézavosti setkat. A to rozhodlo.

Pokrčila rameny a řekla: „Ne, děkuji. Nevím, co bych na venkově v téhle roční době dělala.“

„Jezdili bychom na koni,“ navrhl Charles.

„Jezdím raději v parku. Jestli chceš mít s sebou společnost, divím se, že nevezmeš děti, určitě by jely rády.“

„Jak myslíš,“ odvětil lhostejně.

Po večeři lord Ombersley rodinný kruh opustil. Charles nebyl na večer zadán, doprovodil tedy dámy do salonu, usedl vedle matky a rozmlouval s ní o Sophiině návštěvě, zatímco Cecílie něco brnkala na piano. Zdálo se, že se smířil s nutností uspořádat na Sophiinu počest aspoň jeden menší večírek, čímž se matce ulevilo, ale důrazně jí radil, aby na sebe nebrala úkol shánět pro neteř vhodného ženicha.

„Proč najednou strýčka napadlo tě přemlouvat, aby ses tím zabývala, když ji nechal dospět až do věku – kolika? dvaceti? – aniž se v té věci angažoval? To nechápu!“

„Je to opravdu divné,“ souhlasila lady Ombersleyová. „Nejspíš si neuvědomil, jak čas letí. Dvacet! Vždyť je to skoro stará panna! Musím říct, že Horace svou povinnost opravdu zanedbal. Určitě s tím nemohou být žádné problémy, protože Sophie je bohatá dědička. I kdyby nebyla pohledná, což si rozhodně nemyslím, protože Horace je hezký muž a chudinka Marianna byla velmi krásná, ale ty si na ni asi nepamatuješ – takže i kdyby nebyla hezká, nebylo by nic snadnějšího než ji slušně provdat.“

„Určitě, ale uděláš lépe, mamá, když to necháš na strýčkovi,“ bylo vše, co k tomu řekl.

V tom okamžiku se do salonu dostavily mladší děti vedené slečnou Adderburyovou. To byla malá šedá myška, kterou kdysi najali, aby se starala o početné potomstvo lady Ombersleyové, když Charles s Marií byli dost staří na to, aby se mohli začít učit. Dalo se předpokládat, že dvacet let strávených v rodině laskavé paní domu a mezi žáčky, kteří ji měli rádi, ji zbaví nervozity,

ale ta přetrvala celá ta léta. Ani všechny její dovednosti jí nedovolily vstoupit do salonu bez vnitřního chvění či rozmlouvat se zaměstnavatelkou jako rovná s rovnou. Přitom jí kvalifikace dovolovala vyučovat malé chlapce latině před vstupem do školy, učit zeměpis a vzdělávat v teorii hudby i hře na piano a harfu na velmi dobré úrovni. Navíc měla slušný talent k malbě akvarelů. Mladým členům rodiny, kteří už vyučování odrostli, připadala její plachost a úzkostlivá snaha vyhovět únavná, ale všichni si ze školních let pamatovali její laskavost a vždy se k ní chovali víc než jen zdvořile. Cecílie se na ni usmála a Charles řekl: „Tak co, Addy, jak ses dnes měla?“ Ta malá pozornost způsobila, že zrůžověla radostí a koktavě odpovídala.

K jejím svěřencům patřily teď jen tři děti, protože nejmladšího syna Theodora nedávno poslali do Etonu. Selina, což byla bystrá šestnáctiletá dívka, si šla sednout ke klavíru vedle Cecílie. Gertruda, která už ve dvanácti letech slibovala, že jednou v kráse dohoní Cecílii, a Amabel, zdravě vyhlížející desetiletá dívenka, se vrhly na bratra. Projevovaly hlasitou radost, že ho vidí, a ještě hlasitěji mu připomínaly slib zahrát si s nimi lotto první večer, kdy bude doma. Slečna Adderburyová, kterou lady Omberleyová laskavě vyzvala, aby se posadila vedle ní u krbu, vydávala nesouhlasné zvuky nad jejich bujností. Nedělala si naději, že by se na ni ohlížely, ulevilo se jí však, když viděla, že lady Ombersleyová pozoruje skupinku kolem Charlese s potěšeným úsměvem. Její paní si ve skutečnosti přála, aby se Charles, který byl u dětí tak populární, dokázal stejně laskavě chovat k bratrovi a sestře, kteří mu byli věkově bližší. O Vánocích došlo k dost nepěkné scéně, protože vyšly najevo Hubertovy oxfordské dluhy…

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá