Obsah

ČÁST 1

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

ČÁST 2

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

ČÁST 3

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

KALIBR

Taylor Adams

MOST SEBEVRAHŮ

KALIBR

Přeložila Irena Steinerová

HAIRPIN BRIDGE

Copyright © Taylor Adams, 2021. All rights reserved.

Translation © Irena Steinerová, 2022

ISBN 978-80-242-8513-9

Mým rodičům

ČÁST 1

ČTYŘI OHNÍČKY

KAPITOLA 1

LENA

„Vypadáte… úplně jako ona.“

Tohle už Lena Nguyenová slyšela mnohokrát. Přesto ji pokaždé znovu rozčílilo, že má být oživlým duchem někoho jiného.

„A vy jste byly dvojčata?“

Přikývla.

„Jednovaječná, že?“

Znovu přikývla.

V pohledu toho policisty se cosi změnilo a najednou vypadal lítostivě. Jako by spáchal přestupek, když hned nezačal slovy „Já… totiž, přijměte prosím mou upřímnou soustrast“.

Další evergreen. Lena mu ze zdvořilosti pohlédla do očí.

„Nedokážu si představit, jaké to je, přijít o sourozence.“

To nedokáže nikdo.

„Snažte se brát věci tak, jak přicházejí.“

Staré hity se neomrzí.

„Je těžké se s tím vyrovnat. Jednoho dne ale zjistíte, že je lepší doufat než zoufat.“

Tak tohle ještě neznám, pomyslela si Lena. Přidá si tu průpovídku do sbírky.

Strážmistr Raymond Raycevic souhlasil, že se s ní setká tady, na společném štěrkovém parkovišti občerstvení Magma Springs a čerpací stanice Shell, sto kilometrů od Missouly. Po dálnici se valil nepřetržitý proud aut s lidmi evakuovanými kvůli lesním požárům a nedaleko se nacházela nebezpečná křižovatka se dvěma slepými zatáčkami a bez semaforu.

Strážmistr Raycevic připomínal gorilu nacpanou do světlehnědé uniformy dálniční hlídky, oblečení se na něm povážlivě napínalo. Mohutná ramena, bicepsy a laskavý úsměv. Srdečně, ale přitom opatrně potřásl Leně rukou. Pod očima měl váčky v barvě modřin.

„Díky za ochotu,“ řekla Lena.

„To je samozřejmost.“

„Opravdu si toho vážím… však víte. Jste přece v práci a vůbec –“

Pousmál se. „Mám po službě.“

Ještě chvíli si ji fascinovaně prohlížel a Lena pocítila starou známou netrpělivost. Všechny rozhovory s cizími lidmi o sestře probíhaly podobně; jako gamebook, kde všechny varianty příběhu zná už dávno nazpaměť. Přesně věděla, co si Raycevic myslí, dřív, než to vyslovil nahlas, jeho slova přicházela jako podle scénáře: „Promiňte. Já jen… Nemůžu se vzpamatovat z toho, jak strašně se jí podobáte.“

Měl by sis to zkusit, pomyslela si kysele. Je hrozné pro někoho truchlit a přitom se každé boží ráno koukat na jeho tvář v zrcadle.

„Musí být strašné vidět každé ráno v zrcadle její obličej. Jakákoli odrazná plocha, třeba i zrcátko v autě, vás může ošklivě… zaskočit.“

Podívala se na něj.

„Soucítím s vámi, Leno.“

Jo? Možná jsem tě podcenila, Rayi.

Polekalo ji jakési kvílivé zasyčení. Otočila se – tahač s návěsem vjel příliš rychle do zatáčky. Desetitunový kolos sebou na děsivý okamžik smýkl na zablokovaných pneumatikách směrem k nim. Pak řidič strhl řízení a kamion zajel zpátky do svého pruhu. Strážmistr Raycevic sledoval, jak je míjejí tónovaná okna, jako by snad čekal, že se šofér omluví.

Neomluvil se. Motor zvýšil otáčky a tahač s návěsem burácel dál, poryv vzduchu jim zacloumal oblečením. Lena si odhrnula ofinu z čela a sledovala, jak se kolem nich jako film v projektoru míhají písmena nastříkaná na návěsu: SIDEWINDER. V příštím okamžiku byl pryč. Zůstalo jen zvonění v uších a pachuť prachu.

„Pitomec,“ zamumlal policista.

Já jsem opravdu tady, pomyslela si Lena. Jsem opravdu tady, vážně se to děje.

Zrnka prachu mezi zuby jí připomněla, že je to skutečnost. Po měsících čekání se čtyřiadvacetiletá Lena konečně ocitla zde, v Montaně. Daleko od domova. Zase se dívá do budoucna. Dělá pokroky. Jiný hlásek jí ale v duchu našeptává: Nenech se ukolébat. Neztrácej ostražitost.

Ani na vteřinu.

Přistihla se, jak si natáčí pramen vlasů na ukazovák a škube jím – tik, kterým trpěla už od základní školy –, a zakázala si to. Nechtěla působit nervózně.

Raycevic si ničeho nevšiml. S přimhouřenýma očima hleděl do dálky. „Most Hairpin odsud není daleko, ale tam nahoře není ani kousek stínu. Slunce pálí jako bodový reflektor. Vysává z vás energii. Nechcete něco z bufetu, než vyrazíme? Třeba vodu?“

„Něco si koupím.“

„Dobře.“ Pokynul směrem ke svému automobilu. „Zatím nastartuju vůz. Pojedete za mnou.“

Lena spěchala zpátky do klimatizovaného občerstvení Magma Springs. Dnes už tady strávila čekáním několik hodin, popíjela černou kávu a poslouchala, jak se skupinky hasičů nad talíři s mastnými volskými oky baví o práci. Teď předstírala, že váhá u chladicí vitríny s energetickými nápoji a balenou vodou, a jakmile si byla jistá, že už strážmistr Raycevic nasedl do hlídkového vozu a nepozoruje ji skrz výlohu, vrátila se do svého boxu.

Tam měla na stole položený laptop. Třikrát překontrolovala napájecí kabel, přístroj a připojení k wifi restaurace. Všechno bylo v pořádku.

„Ještě jednou díky,“ zavolala na prodavačku za dlouhým pultem. „Brzy jsem zpátky.“

„To je nějakej školní projekt, co si tady stahujete?“

„Něco takového.“

––––––––

Jela za policejním autem na východ po dálnici číslo 200, patnáct minut po novém asfaltu směrem k obzoru lemovanému kouřem. Po čtvrt hodině Raycevic ostře zahnul doprava a překřížil přitom dva pruhy, jako by ho ta odbočka překvapila. Lena musela dupnout na brzdu, až zaskřípěly gumy.

Policista na ni mávl z okénka na omluvu: Pardon.

Cesta, na niž sjeli, nebyla udržovaná desítky let. Z prasklin ve sluncem vyšisovaném betonu rašil plevel. Pruhy na silnici byly nezřetelné. Nad zamčenými železnými vraty visela vybledlá cedule s nápisem NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Strážmistr Raycevic znal kód nazpaměť. Vrata za nimi zase zamkl a vyrazil dál sto dvacítkou, dvacet kilometrů nad povolenou rychlost. Napadlo ji, jestli ji nezkouší; třeba se ji snaží vyprovokovat a pak jí napaří pokutu. To by byl pěkný podraz.

Jela stejně rychle jako on. Taky si ho otestuje.

Řídila v tichu. Už od rána, kdy vyrazila ze Seattlu, neposlouchala žádnou hudbu ani podcasty, protože neměla ten správný USB modem, aby se připojila k reproduktorům. Bála se sahat na CD přehrávač nebo předvolby rádia, protože auto nebylo její.

Patřilo Cambry.

Patřívalo Cambry.

Řídit auto svého mrtvého dvojčete je nervydrásající zkušenost. Otec Lenu se slzami v očích zapřísahal, aby si ten vůz vzala; trval na tom, že tahle zabydlená Toyota Corolla 2007 je jedna z mála věcí, které po sestře zbyly, a byla by chyba ji prodávat. Možná měl pravdu. Dnešní cesta do suchého podhůří okresu Howard v Montaně však byla tou nejdelší trasou, jakou v ní Lena doposud urazila.

Nic ve voze nezměnila. Každý detail byl jako pozastavený záběr z kamery. Prázdný litrový kelímek v držáku na nápoje se superhrdinou, který už měl dobu největší slávy za sebou, byl Cambryin. Červený chladicí box plný zkaženého jídla. Záložní autobaterie, vzduchový kompresor, ošoupaná brašna s nářadím. Minimalistický obytný prostor na zadním sedadle – sportovní taška s poskládaným oblečením, které mělo ještě pořád její vůni, uzavíratelné sáčky s deodorantem, zubní pastou a ústní vodou. V kufru dvoumístný stan, elektrický gril a dokonale sbalený spacák. Lena nikdy nedokázala srolovat spacák tak pevně. Nikdy.

Nejenže jedu v jejím autě, uvědomila si někde mezi Spokane a Coeur d’Alene a bodlo ji přitom u srdce. Já jedu v jejím domě.

Lena jako městská holka nevycházela z údivu nad spartánským životním stylem svého dvojčete. Volant vyspravený montážní páskou. Obnažené dráty, prozrazující neodborné opravy adaptéru zapalovače. Různě poházené ubrousky do sušičky (proti zápachu, odhadovala Lena). Něco vyhodit nebo změnit v tom intimním prostoru, kde její sestra žila víc než devět měsíců, by Lena považovala za znesvěcení.

Takže tam všechno zůstalo.

Dokonce i to plesnivé jídlo v chladicím boxu. Dokonce i ten použitý kelímek na straně řidiče, který na slunci sladce zapáchal. Před třemi měsíci se ho dotýkaly Cambryiny rty. Možná je na něm ještě stále její DNA.

Vypadáte úplně jako ona.

Překvapilo ji, že strážmistr Raycevic nepoznal Cambryino auto. Našel ho stejný večer jako její tělo. Copak si ho nepamatoval?

Policejní vůz se řítil vpřed – teď už skoro sto třicítkou –, takže Lena šlápla na plyn a na silnici šplhající do kopců s ním srovnala rychlost. Pneumatiky drncaly po nerovném betonu.

Terén po pravé straně místy klesal do znepokojivých hlubin a Leně na okamžik blesklo hlavou, jak blízko k smrti má člověk na většině silnic. Svodidla jsou často jen symbolická. Stačí neopatrně cuknout volantem a ocitnete se v protisměru nebo ve strži. Snažila se na to nemyslet.

Tady nahoře pokroucené borovice dorůstaly do větší výšky – patnáct až dvacet metrů. Olámané větve, zkřehlé palčivým slunečním žárem, se tyčily nad kobercem hnědého jehličí a seschlých kuliček jalovce. Milion akrů dřeva, kde stačí jediná jiskra. A za tím proměnlivým terénem se v dálce na obzoru klenul…

V krku se jí udělal knedlík.

Byl tam. Jeho obrys se už rýsoval nad svažujícími se kopci, rozeklaný vetřelec, vytvořený lidskou rukou. Pravěká fosilie vynořující se ze země.

Ach bože, je tady.

Cítila, jak se jí svírá hruď, když slunce ostře vykreslilo rezavě hnědou siluetu, každý nosník, profil a nýt. Popraskaná silnice ji přiváděla blíž a blíž a most se jí zhmotňoval před očima. Věděla, že už z toho nevycouvá, že se tu její osud právě propletl s osudem strážmistra Raycevice. Teď už se nemůže otočit a jet zpátky.

Konstrukci na okamžik zakryl další pahorek porostlý suchými borovicemi a Lena se snažila zklidnit rozjitřené nervy. Žádný bojový plán nepřežije první střet s nepřítelem, že ano?

Přesto…

Vypadá mnohem větší než na fotkách.

––––––––

NEŽ VYJEDU

Publikováno 20/9/2019, autorka LNguyenova

Začíná to mostem.

Vratké ocelové monstrum s prudkou zatáčkou na jižní rampě, klenoucí se přes dvousetmetrové zapadlé údolí na kraji opuštěného hornického městečka, které vzhledem k mezistátní dálnici zcela pozbylo významu. Sto deset kilometrů od Missouly. Most jako takový je totální průšvih, což je všeobecně známo.

Taky tady umřela moje sestra.

Údajně.

Promiňte to vážné téma, milí čtenáři. Vím, že tenhle příspěvek je jiný než mé obvyklé texty, které zveřejňuju na svém blogu Světla a zvuky, což může někomu z vás vadit. Cením si vašich laskavých slov i přání všeho dobrého na FB/IG v posledních několika měsících, kdy jsem si tady dala pauzu (z pochopitelných důvodů). Ano, jsem zpátky v blogerském sedle, i když ne úplně tak, jak byste možná očekávali. Ale mám tady bombový příspěvek, takže se připoutejte, prosím!

Než ovšem začnete číst:

Tohle není můj normální blog. Není to recenze knihy, filmu ani videohry. Tohle není politická tiráda (bůh je mi svědkem, že letošek je pro ně jako stvořený). Není to poezie, humor, fotopříběh, ani dlouho očekávaný jedenáctý díl cyklu MeziRegály. Tohle – ať už je TOHLE cokoli – potřebuju zveřejnit na Světlech a zvucích a předložit to své nevelké, ale zapálené skupince čtenářů (to jako vám) z důvodů, jež se brzy ozřejmí. Než si tenhle příspěvek přečtete, možná – v závislosti na tom, v jaké časové zóně se zrovna nacházíte – se objevím v celostátním zpravodajství. Takže se předem omlouvám, jestli vám to zkazí den. OK? OK.

Tak jdeme na to.

Tuto sobotu strávím na mostě Hairpin. Zítra ráno, hned za kurvopění, jak se u nás říká, sednu do Cambryina auta a vyrazím na sedmihodinovou štreku na východ do městečka Magma Springs v Montaně, kde mám sraz s místním dálničním policistou jménem Raymond R. Raycevic. Ano, tak se doopravdy jmenuje (v den, kdy mu rodiče vybírali jméno, bylo R zřejmě ve slevě). Po e-mailu mi slíbil, že mi coby truchlící sestře ukáže místo, kde před třemi měsíci objevil Cambryino tělo.

Co se týče mostu Hairpin… Milí čtenáři, nezní vám to nějak povědomě? Možná jste už o něm slyšeli. Kvůli svému podivnému tvaru je tak trochu architektonickou anomálií (stěny údolí vyžadují, aby se silnice na jižní rampě podivně spirálovitě stočila, než udělá smyčku zpátky, takže máte dojem, jako byste jeli po obrovské kovové sponce do vlasů). Má ještě další název, který nebudu opakovat, protože, upřímně řečeno, se mi nelíbí ta asociace s Cambry. Vadí mi, jak je s ním teď sestřino jméno v internetových vyhledávačích už navždy spojené. Proto ho nebudu používat.

Na mostě Hairpin straší.

Údajně (zvykněte si na to slovo).

Odehrává se tu celá řada paranormálních jevů. Říká se, že kolem posvátné kostry mostu Hairpin je prostor a čas tvárný, a když přecházíte z jedné strany na druhou, minulost se současností se mohou poněkud prolínat. Podobně jako když se světlo láme přes špinavou čočku.

Já vím. Nehodlám vám tady tvrdit, že moji sestru zavraždili duchové. V červenci jsem ale byla v takovém rozpoložení, že jsem o tom seriózně přemýšlela. Nějakou dobu jsem na internetu doslova hltala všechny zprávy, kde lidé popisovali zdeformovaný čas nebo různá zjevení, která tu zahlédli. Vyslechla jsem si všechny nahrávky, na nichž údajně zachytili hlasy duchů: Pomoz mi nebo Odejdi odsud. Dokonce jsem si přečetla knihu, kterou vlastním nákladem vydal jeden chlápek z Rupley, co pod tím mostem strávil noc ve stanu (spoiler: přežil).

Je to absurdní, ale do takového stavu jsem se dostala po sestřině náhlém úmrtí. V hrůze z volného pádu člověk přestane být na chvíli sám sebou. Pídí se po vysvětleních a je mu jedno, jak moc jsou přitažená za vlasy. Může jít o báje, konspirační teorie, cokoli, co by dalo smysl něčemu zcela nesmyslnému. Jakákoli odpověď je lepší než žádná.

A já mám pocit, že jsem konečně jednu našla.

(Ne, nemá nic společného s duchy.)

Takže se tam teď vypravím, milí čtenáři. To proto tahle kavárenská povalečka ze Seattlu zítra vyráží k jednomu šerednému mostu v zemi zaslíbené. To proto tohle všechno píšu. A proto budu od strážmistra Raycevice chtít slyšet pravdu a nic než pravdu.

Zaplatím za ni jakoukoli cenu.

Potřebuju to vědět.

Co se ti stalo, Cambry?

––––––––

Čekal na ni na mostě. Zaparkoval svůj černý hlídkový vůz po pravé straně, u nízkého oprýskaného svodidla, ale Lena věděla, že je jedno, kam auta postaví. Most Hairpin sloužil dnes už nepoužívané dálnici. Nebyl tu žádný provoz, který by mohli blokovat.

Na jižní rampě, hned za proslulou ostrou zatáčkou, stála sluncem vybledlá cedule s téměř nečitelnou výstrahou před špatným technickým stavem mostní konstrukce. Zástupy amatérských lovců duchů se jí však odradit nepodařilo. Nedávno tam kdosi nasprejoval černý nápis VŠECHNY TVÉ CESTY VEDOU SEM.

Zvláštní, jak to na Lenu sedělo.

Zaparkovala pár metrů před policejním autem, aby měla volnou únikovou cestu. Nechala motor corolly ještě chvíli běžet, nadechla se a pak zadržela dech. Cesta z Magma Springs netrvala ani zdaleka tak dlouho, jak plánovala. A teď je na místě. Ještě na to nebyla připravená.

Jsem tady, Cambry.

Prohlížela si sestřiny zohýbané brýle na přístrojové desce. Vlasové škrábance na sklech.

Panebože, já jsem opravdu tady.

V bočním zrcátku viděla strážmistra Raycevice stojícího u svého vozu, kterak se loktem opírá o dveře a předstírá, že si škrábe strup na zápěstí, že na ni nečeká. Jak ohleduplné. Už jednou ji překvapil svou vnímavostí. Na jednu stranu je to jeho práce – určitě už oznamoval spoustu špatných zpráv příbuzným –, ale Lena měla podezření, že je za tím něco víc. I on někoho ztratil. Měl na sobě podobný cejch jako ona, byl dalším členem toho příšerného klubu, o němž se nemluví. Přišel o manželku? Malé dítě?

Bolely ji plíce. Uvědomila si, že stále zadržuje dech.

Zhasla motor a hned toho začala litovat. Mohla to ještě chvilku protahovat; škoda, že to neudělala. Raycevicovi by to nevadilo. Teď upřeně hleděl směrem k ní skrz černé sluneční brýle a všiml si – ano, tohle je Cambryina modrá Toyota Corolla, kterou sem Lena přijela. Dvojče oběti za volantem auta oběti. Dorazí na místo, kde oběť zahynula, jako nějaký morbidní dvojník.

Pokud ho to zneklidnilo, nedal nic najevo. Lehce na ni kývl hlavou. Tady to je.

Evidentně.

Vylezla z auta. Zde nahoře pálilo slunce víc. Nad betonovou vozovkou mostu se tetelil horký vzduch a vytvářel iluzi vodní hladiny. Vládlo úplné bezvětří.

„Je odsud vidět ten požár.“ Raycevic ukázal k severu. „Čtyři tisíce akrů u Black Lake, dál se nekontrolovatelně šíří –“

„Postupuje to k nám?“

„Ne, pokud se nezmění vítr.“

V tom případě jí to bylo jedno. Měla jiné starosti. Kilometr a půl vysoké mračno kouře však působilo impozantně. Zdálo se, že svět končí tam na obzoru, apokalypsa ve zpomaleném záběru.

„Víte, nikdy jsem nepochopil, proč se ten most jmenuje Hairpin. Vlásenka,“ pronesl zamyšleně. „Sice tam vidím tu ostrou zatáčku, ale mně spíš připomíná takovou tu dětskou stavebnici. Kuličkovou dráhu Marbleworks. Víte, kterou myslím?“

„Jo.“

„Ten rovný dílek s ohybem na konci.“ Ukázal prstem. „Nemyslíte? Přesně tak mi to připadá. Ne jako sponka.“

Most Marbleworks. Nemělo to ten správný nádech mystiky.

„Vy si ještě hrajete se stavebnicemi?“

„Každý má nějakého koníčka.“

Na okamžik se proměnil v normálního člověka. Bylo to příjemné. A taky zcela nepravdivé.

Nakonec to přece jen řekl. „Vy jste… přijela jejím vozem.“

„Jo.“

Posmutněle si prohlížel zadní světla. „Poznávám ho.“

„Nebude vám vadit, když si vás nahraju?“

„Prosím?“

Čekala s tou otázkou až sem, protože předpokládala, že přímo na místě pro něj bude těžší odmítnout. Mávla rukou k autu. „Přivezla jsem si magnetofon. Takovou starou vykopávku, budete se mi smát. Můj poradce mi ale doporučil, aby… abych si všechno důležité nahrávala.“

Neřekl nic. Přemýšlel.

„Nejen tohle.“ Vrhla na něj ublížený úsměv. „Taky mám natočený její pohřeb.“

„Dívala jste se na něj?“

„Párkrát.“

Zatvářil se kysele. Proč?

„Člověk neumře ve chvíli, kdy se mu zastaví srdce. Zemře, když se na něj zapomene. Moje sestra už není člověk – zůstala z ní pouhá vzpomínka. Představa, kterou v sobě nosím. Proto potřebuju uchovat všechno, co po ní zůstalo, každé slovo, vůni i zvuk.“

„I ty negativní věci?“

„Ano.“

„Dokonce i pohřeb?“

„Díky tomu k ní mám blíž. Jako by teprve odešla.“ Je to jako škrábat si strup, měla chuť dodat. Brzy už přestanete cokoli cítit, a to je děsivé. Bolest mi ji přivádí zpátky.

Díky ní zůstává Cambry živá.

Raycevic si povzdechl. Krátce přikývl. „Tak do toho.“

Vrátila se ke corolle a v duchu si vyčítala, že se možná prozradila, když použila slovo poradce. Neměl to být terapeut? Jaký je vůbec rozdíl mezi terapeutem a poradcem pro pozůstalé? Nevěděla, ale Raycevic pravděpodobně ano. Naklonila se do sestřina auta a vytáhla ten přístroj – velký černý přenosný magnetofon.

Zasunula dovnitř kazetu. Zmáčkla tlačítko nahrávání. „Zkouška.“

„Tohle se ještě pořád vyrábí?“

„Ten kazeťák patřil Cambry. Když jsme byly malé.“

To ho umlčelo. Sledoval, jak Lena pokládá přístroj na kapotu corolly. Za plexisklem se otáčela kolečka magnetofonové pásky. „Děkuju,“ řekla a do mikrofonu hlasitěji dodala: „Strážmistře Raycevici.“

„Říkejte mi Rayi.“

„Díky, Rayi.“ Pohlédla na něj. „Začněte prosím tím, jak jste našel její tělo.“

„Poslali mě sem z dispečinku. Někdo kleštěmi přeštípl řetěz na těch vratech, kterými jsme sem vjížděli.“

„Je to neobvyklé?“

„Párkrát do roka se to stane. Kamioňáci občas využívají tuhle trasu, aby si o hodinu zkrátili cestu. Tohle bylo v noci sedmého června. Kolem jedenácté. Když jsem projel támhletou zatáčkou a blížil se k mostu, všiml jsem si, že tam parkuje modrá toyota.“

„Kde stála? Můžete být konkrétnější?“

„Vlastně…“ Odmlčel se. „Přesně tam, kam jste ji právě postavila vy.“

Sevřel se jí žaludek, ale hned to zavrhla: shoda okolností.

„Málem jsem do ní zezadu naboural,“ pokračoval policista. „Dupl jsem na brzdu, až mi vyšplíchlo kafe na vysílačku. Ještě jsou tady vidět brzdné stopy.“

Na betonu byly skutečně patrné vybledlé šmouhy v místech, kam ukazoval. Černé jako lékořice.

„V jedenáct čtyřicet čtyři jsem se pěšky přiblížil ke Cambryině – vaší – Toyotě Corolle. Vůz byl opuštěný. Nikdo v něm neseděl. Žádné známky poškození. Dveře u řidiče zůstaly otevřené dokořán. Autobaterie vybitá. Prázdná nádrž.“ Raycevic zaváhal, jako by si najednou připadal pošetile. „To všechno už ale víte –“

„Chci veškeré podrobnosti. Prosím.“

„Zkontroloval jsem zbytek mostu, obhlédl les, zda mezi stromy neuvidím oheň nebo světlo baterky. Pak jsem z hlídkového vozu nahlásil státní poznávací značku. To bylo ve dvacet tři padesát jedna.“

Ty časy si pamatuje podezřele přesně, všimla si Lena. Musel si je nastudovat.

„Vzpomínám si, že jsem tu postával, čekal, až dispečink prověří espézetku, a snažil se utřídit si myšlenky. Otřel jsem si ubrouskem kávu z kalhot, pak jsem se zahleděl do černé noční oblohy plné hvězd a zachvátila mě strašlivá předtucha… že je něco špatně. Nevím, jak to jinak popsat. Když jsem stál na tom mostě, měl jsem pocit, jako když pravou ruku strčíte do drtiče odpadu a levou si pohráváte s tlačítkem, kterým se zapíná. Rozumíte mi?“

Ne – Lena přesto přikývla.

Na mostě Hairpin nedochází jen k prolínání minulosti s přítomností. Lena si vzpomínala, že tohle už někde četla. Také života se smrtí.

„Nějak jsem prostě…“ Skousl si ret. „Asi policejní intuice. Mezitím jsem si sedl do auta, ale něco mi říkalo, že bych měl zase vystoupit, i když na červen bylo nezvykle chladno, a podívat se dolů přes zábradlí. Že ta žena, která opustila corollu, bude… tam dole.“

„Most sebevrahů,“ zašeptala Lena.

„Cože?“

„Přezdívka mostu Hairpin.“

„Tomu nerozumím.“

„Aspoň podle těch duchařských historek.“ Namotala si na prst pramen vlasů z rozpaků, že použila slovo duch. „Lidi na internetu, co ujíždějí na paranormálních jevech… tvrdí, že z tohoto mostu skákali řidiči, když se chtěli zabít. Pět nebo šest sebevražd v osmdesátých letech. Kvůli tomu most získal pověst místa, které přitahuje osamělé problematické lidi z širokého okolí, aby tu skoncovali se životem.“

„Aha.“ Policista pokrčil rameny. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Jako ten les v Japonsku.“

„Ani o tom jsem nikdy neslyšel.“ Zamířil k zábradlí a Lena ho následovala. Položil obě dlaně na kovovou tyč. Velké ruce měl plné mozolů. „Stál jsem přesně tady,“ prohlásil, „když jsem Cambry uviděl.“

Při těch slovech se Lena zachvěla.

Ukázal přímo dolů, na mozaiku světlých balvanů hluboko pod nimi. V arroyu, vyschlém kamenitém korytu říčky Silver Creek, docházelo k turbulentním sezónním výkyvům. Bleskové povodně v březnu, sucho v červenci.

„Kde?“

„Přímo tam.“

Stoupla si vedle něj k zábradlí a snažila se představit si Cambryino tělo tam dole jako součást oné mozaiky. Zhroucené, bezvládné, jako hadrová panenka shozená z padesátimetrové výšky. Jenže o tohle se pokoušela už celé měsíce. Chtěla, potřebovala víc podrobností: „Ležela na zádech? Nebo na břiše?“

„Na boku.“

„Na pravém nebo na levém?“

„Na levém.“

„Byla tam krev?“

Otočil se. „Prosím?“

„Měla na sobě nějakou krev?“

„Jak vám to pomůže?“

„Chci vědět všechno.“ Lena se snažila nemrkat. „Všechny nepříjemné a nechutné podrobnosti. Když neznám detaily, představuju si pak za bezesných nocí mnohem horší věci. Je to neuzavřené, a já nesnáším neuzavřené věci. Mám s tím problém. Můj mozek se pak neúnavně snaží zaplnit všechna prázdná místa.“

Nebyla si jistá, jestli jí na to skočil.

„Je to…“ Zkusila to jinak: „Je to jako nestvůra ve filmu. Dokud ji nevidíte, je děsivá. Jakmile ji ale spatříte na vlastní oči, na denním světle, její síla je rázem pryč. Zevšední.“

„Záleží, co je to za nestvůru,“ utrousil policista nakonec.

„Mám výbornou představivost, Rayi.“

„A váš…“ Přimhouřil oči. „Ten váš poradce vám tohle všechno schválil?“

„Vím, co dělám.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto.“

„Na sto procent?“

„Na milion.“

Povzdechl si a odvrátil zrak. „Jsem z vás celý nesvůj.“

„Vy jste nesvůj?“

„Cambryin pád byl smrtelný,“ vyhrkl prudce. Jeho hlas zazvonil v řídkém vzduchu a Lena se instinktivně odtáhla. Zvýšené mužské hlasy ji odjakživa lekaly. „Neřeknu vám žádné krvavé podrobnosti o stavu jejího těla po sebevraždě, protože to nepovažuju za vhodné. V pořádku?“

Zůstala jako opařená, jako by právě dostala vynadáno. Do očí jí vstoupily slzy, ačkoli se jim bránila. Vzchop se.

„Jakmile jsem zahlédl tělo vaší sestry, zavolal jsem záchranku a slezl dolů, abych jí případně poskytl první pomoc. Jak jsem však očekával, nenahmatal jsem pulz. Nedýchala. Ležela tam už minimálně den.“

Nebreč. Kousla se do rtu.

„Takováhle smrt… je rychlá. Mozek ani nestihne zaznamenat bolest. Je to jako vypínač uvnitř těla, který během mikrosekundy všechno ukončí. Ať už měla Cambry šestého června jakékoli problémy…“ Vydechl a pohlédl na ni, zjihl. „Vaše sestra netrpěla, Leno.“

Naježila se, jako by jí někdo přejel ledovým prstem mezi lopatkami. Bylo to poprvé, co ji strážmistr Raycevic oslovil křestním jménem. Nelíbilo se jí to.

Sestra netrpěla, to byla také novinka. Když už se někdo rozhodne skočit z mostu, málokdo si troufne tvrdit, že dotyčný netrpěl.

Snažila se soustředit na přítomný okamžik. Tady a teď, ona a Raycevic. Jenže stát přímo na místě, kde se to odehrálo, znamenalo napojit se na jakousi podivnou energii. Její neklidná mysl se stále vracela do minulosti a snažila se zrekonstruovat detaily:

Je šestého června. Po soumraku. Vzduch jiskří elektřinou. Cambry Lynne Nguyenová jede sama po téhle uzavřené silnici. Poté, co urazí neznámou vzdálenost z neznámého bodu, dorazí k tomuto mostu. Tady zastaví.

Přesně tam, kde mimoděk a podivnou shodou náhod zaparkovala i Lena.

Cambry vystoupí z auta do chladivé noci, je devět hodin večer, nechá motor běžet, dveře otevřené. Kráčí ke kraji mostu, přímo sem – Lena sevřela zábradlí oběma rukama, možná na stejném místě jako Cambry před třemi měsíci – a tady moje sestra přehodí přes zábradlí jednu nohu a pak druhou. Potom udělá krok do prázdna, nebo možná zůstane viset za prsty, než se pustí, nebo se možná odrazí a bezhlavě se vrhne do hlubiny, tak jako se vrhala vždycky do všeho.

Padesát metrů padá.

Dopadne na skalnaté dno rychlostí –

„Doprdele,“ zašeptala Lena.

Co jiného k tomu říct? Raycevic ustoupil dozadu, nechal jí soukromí.

A teď ty otázky. Nekonečné otázky v Lenině hlavě, víří, škrábou, derou se ven, dožadují se svobody: Cos dělala v těchhle končinách? Kam jsi jela? Proč jsi zastavila? Proč jsi vystoupila z auta zrovna tady, na tomhle bohem zapomenutém mostě?

A samozřejmě stará klasika, ten příšerný refrén: Proč ses zabila?

Proč jsi to udělala?

„Je mi to líto,“ zašeptal Raycevic za ní. Jeho hlas však zněl podivně plechově, jako meziměstský hovor linoucí se z telefonního sluchátka. Lena viděla jen prázdný prostor pod nohama, rokli hluboko dole, široké kamenité koryto říčky Silver Creek s popadanými bílými stromy.

Cambry…

Co se ti honilo hlavou v těch posledních hodinách?

KAPITOLA 2

CAMBRYIN PŘÍBĚH

Přisámbohu, pomyslí si Cambry, dneska radši neumřu.

Vidět sovu za denního světla je špatné znamení. Už si nevzpomíná, odkud to ví.

Ten pták sedí ve větvích jako hnědý zahradní trpaslík. Výr virginský. Je celý načepýřený a chomáčky peří připomínající uši vytvářejí na modrém pozadí nebe ďábelskou siluetu. Ty růžky se kreslí nejhůř, když to člověk nechce přehnat. Cambry používá tuš, ne tužku, a už se jí to povedlo zpackat – chudák výr vypadá jako Batman. Nejradši by vytrhla stránku a začala znova.

Jestli jsi dřív nebyl předzvěstí mojí smrti, myslí si, tak teď pravděpodobně jsi.

Tábořiště dole pod kopcem je tiché.

Nebo aspoň bylo – ještě před půlminutou, než přijela ta dvojice ve Fordu Explorer. Cambry teď slyší šustění nylonu, zapínání zipu, otvírání a zavírání dveří od auta, polohlasný hovor. Snaží se soustředit na skicu. Výr nakloní hlavu na stranu, jako by to i jeho popudilo.

Dvojice se hádá. Cambry ze svého stanoviště v porostu pelyňku o padesát metrů výš ve svahu nedokáže zachytit slova, ale rozeznává kadenci hlasů. Stoupající a klesající tón, šeptané urážky, ostrá odseknutí. Hudba konfliktu. Cambry zná každou notu.

Muž vyšoupne z auta přenosnou lednici a s důrazným zaduněním ji nechá dopadnout do prachu.

Cambry při kreslení vyplazuje špičku jazyka – zlozvyk už od pěti let – a dál stínuje obrys výra, batmanovské uši i všechno ostatní. Obrázek lze občas zachránit. Šrafováním se jí teď povede docílit, aby přehnaně expresivní styl působil jako záměr. Její model ztratil o dvojici zájem a upřel jasné žluté oči zpátky na ni. Jejich ostražitý pohled působí znepokojivě.

Zadní dveře exploreru se zabouchnou. Dvojice míří do kempu. Hlasy se vytrácejí mezi borovicemi.

Cambry si najednou vzpomene – výlet v osmé třídě do muzea, kde jim průvodce vyprávěl, že domorodí Indiáni považovali sovy za posly smrti. Věřili, že tito strážci posmrtného života se za bílého dne setkávají s dušemi těch, kteří mají brzy odejít na věčnost. Tenhle výr ji každopádně nespouští z očí, prohlíží si ji s podivnou a naléhavou pozorností.

Opět zavládne ticho. Ti dva jsou pryč.

Konečně.

Cambry zaklapne notes a neslyšně spěchá dolů k silnici. U auta té cizí dvojice sundá ze zad batoh a vytáhne desetilitrový kanystr. Opatrně odšroubuje víčko nádrže vozu, aby mohla zasunout dovnitř dlouhou plastovou hadičku.

Výr ji celou dobu bedlivě pozoruje.

––––––––

Když jsme byly malé, vždycky jsem Cambry slibovala, že jednou napíšu knihu o jejích dobrodružstvích. To, co teď čtete, jsem tím ale nemyslela.

Přirozeně.

Vyprávění sestřina příběhu mi však přináší jakousi bolestnou katarzi. Rekonstrukce událostí jejích posledních hodin připomíná narovnávání milionu zlomených kostí. Každé slovo bolí, moji rodiče si však zaslouží vědět, co se šestého června jejich dceři skutečně stalo. A budu upřímná – některé detaily jsem si dovolila vyfabulovat, protože mrtvé holce nikdo do hlavy nevidí.

Kdo jiný by se o to však měl pokusit než její dvojče?

A než budeme pokračovat, jeden speciální vzkaz pro Cambry: Tady je ta tvoje kniha, ségra. Konečně. Hrozně mě mrzí, že má zpoždění patnáct let.

A že na jejím konci umřeš.

––––––––

Cambryiny spirálové zápisníky jsou ilustrovanou kronikou jejích posledních devíti měsíců.

Září: Oregon. Z Portlandu po dálnici obehnané pletivovým plotem s betonovou podezdívkou až ke stálezeleným vodním rostlinám jezera Crater. Pak Medford, domácí pivo a přenocování na gauči u jednoho z kamarádů jejího přítele Blakea – pohodáře, který se s nimi podělil o silný halucinogen, jež vlastnoručně vypěstoval. Na Cambry v příštích třech hodinách dopadaly jako parašutisti chlupaté tarantule. Nakonec se jich přestala bát a jen je od sebe odháněla rukou.

Říjen: Kalifornie. Po dálnici číslo 101 dolů na jih, kolem Eureky až na Glass Beach. Obyvatelé sousedního městečka Fort Bragg po celá desetiletí házeli odpad do moře, a nevědomky tak vytvořili největší zásobárnu skleněných oblázků na světě. Modrá a zelená sklíčka se tu vlhce třpytí mezi tmavými kameny. Tužka ani tuš je nedokázaly věrně vystihnout. Cambry si jich hrst nabrala a schovala je v autě do středové konzole.

Listopad: mlhavá pobřeží, kluzké doky a mosty. Největší: Golden Gate.

Prosinec a leden: Nové Mexiko, Arizona, Texas. Tehdy jim to ještě s Blakem klapalo; peníze zatím měli. Házeli si létajícím talířem na apokalyptických pláních porcelánové pouště White Sands. Duny z bílého písku tu čněly až do výšky patnácti metrů. Jednou v noci pod galaxií hvězd se jí Blake zeptal, co udělá, až tahle velká pouť skončí a oni se zase vrátí zpátky do Seattlu.

Její odpověď: Zabiju se.

Rozpačitě se zasmál.

Únor a březen: Louisiana, Georgia, Florida. Cambry kreslila bílé vily s půlkilometrovými příjezdovými cestami, žárovičky v korunách stromů, šupinaté krokodýlí hlavy. S Blakem se hádali častěji, jejich spory byly náhlé a prudké jako letní bouřky. Někde u Fort Myers je zastihlo krupobití a rozmlátilo jim čelní sklo, znělo to jako výstřely z pušky. Všechno se začínalo hroutit. V autoservisu jí Blake mrzutě oznámil, že si zajde k pumpě koupit cigarety. Čekala půl hodiny a pak se vydala za ním. Prodavač v občerstvení 7-Eleven jí řekl, že viděl, jak se tam muž odpovídající Blakeovu popisu setkal s kamarádem a společně odjeli. Sebral čtyři tisíce dolarů a kapesní pistoli ráže .25. Cambry zbylo sedmnáct babek v kabelce a nově opravené přední sklo.

Jela dál.

Proč by ne?

Zpátky do Seattlu se dostane i bez něj. Celá ta roční cesta byla koneckonců její nápad. Ne Blakeův. Domů trefí – pokud se jí ovšem bude chtít – a dorazí tam, až jí to bude vyhovovat.

Duben: obě Virginie a pak přes sytě zelené Ozarkské pohoří, pod rozpadajícími se továrními komíny rezivějících papíren a fabrik a dál na sever do obou Dakot. Přibylo skic, když ji teď Blake netahal za rukáv jako netrpělivé děcko. Bez něj zavedla úsporná opatření a prodala přívěs. Spotřeba paliva klesla. Občasné přivýdělky doplnily kasu. Nerada kradla, ale příležitostně se k tomu uchýlila. Většinou jídlo.

A teď červen. Montana.

Její poslední zápisník je téměř plný. Z Magma Springs je to do Seattlu na jednu až dvě nádrže benzinu. Starý život ji volá a jí se už stýská po jeho pohodlí. Po tekoucí vodě. Elektrických zásuvkách. V posledním měsíci se jí zhoršila bolest zubů. Na kartáčku mívá krev.

Odhaduje, že dnes dorazí do Coeur d’Alene. Pokud odjede hned.

Když se pěšky vrací z kempu Dog’s Head, zpočátku se drží turistické stezky, ale pak to vezme zkratkou skrz hustý, kopcovitý les. V batohu ji tíží kanystr se šplíchajícím benzinem. Když krade palivo takhle hluboko v divočině, bere jen něco kolem pěti litrů. Nechce, aby tam kvůli ní někdo zůstal trčet.

Pozdě večer je teplota vzduchu příjemná. Oranžové slunce za borovicemi, nebe jako fialová podlitina. Už žádné rozhádané hlasy – jen bzučení cvrčků a praskání suché trávy pod nohama. Užívá si ten klid, vůni borového jehličí a lesních plodů. Je už v posledním úseku cesty, nějakých pět minut od silnice, kde parkuje, když si všimne stoupajícího dýmu.

Hoří mi auto, napadne ji.

Poslední dobou má rozhárané myšlenky. Už od Floridy přestala zvládat úzkosti – své běsy, jak je vždycky označoval její psycholog. Sova je předzvěstí smrti. Bolest zubů způsobila rakovina. Kouř znamená, že z její corolly je hromada doutnajícího šrotu.

Jak se ukáže, kouř vychází z míst nedaleko od cestičky. Na pozadí Skalistých hor s bílými vrcholky se zvedá několik rozkolísaných sloupců dýmu. Je zvědavá, a tak se zastaví a mžourá skrz spleť větví.

Možná hořící tráva?

Zdroj kouře zahlédne dole pod kopcem, o nějakých čtyři sta metrů níž: holé betonové základy, bílé jako kost. Jako budova, která nikdy neexistovala, nyní udušená plevelem. Přívěs a zrezivělý náklaďák. Vyschlá studna. Hromada dřeva a štěrku. Půda je syrová a černá, čerstvě zkypřená. Kouř se line ze čtyř ohňů. Jsou rozmístěné v úhledné řadě na betonové podlaze a každý z nich je obklopený pyramidou vyskládanou z kamení. Připomínají krbová kamínka. Škvírami prosvítají polapené oranžové plameny.

Mezi ohništi se prochází muž.

Cambry sebou trhne, když spatří jinou lidskou bytost – ohníčky neohníčky, byla pevně přesvědčená, že je tady sama –, a přešlápne z nohy na nohu, pár kamínků se přitom uvolní a skutálí dolů. Z téhle vzdálenosti je ten neznámý jen pohyblivá tečka. Zdá se, že je svlečený do půl těla. Ke každému ohni se skloní, jako by ho prohrabával klackem nebo pohrabáčem. Když přijde na konec řady, otočí se a začne ohniště kontrolovat znovu.

Pomalu, trpělivě, metodicky.

Škoda, že nechala dalekohled v kufru auta. Netroufne si jít blíž. I půl kilometru jí připadá nebezpečně blízko.

Napadne ji, že ten člověk jen vypaluje křoví, tak jako spousta majitelů půdy, než úřady v létě zakážou pálení a rozdělávání ohňů ve volné přírodě. Jenže ty ohníčky jsou příliš malé a kamenné pyramidy zjevně mají nějaký účel. Třeba něco udí nebo pomalu vaří. Zvěřinu? Lososa?

Její běsi jí našeptávají: Lidské maso?

Nevstoupila omylem na cizí parcelu? Cambry si vždy dávala pozor, aby nekradla na soukromých pozemcích, kde by jí hrozila kulka. Nejlepší bylo něco čmajznout na veřejném místě, i když to mohlo být těžší. Nevzpomíná si, že by míjela nějaké polozbořené ploty nebo cedule, přesto se ohlédne a znovu se přesvědčí. Když se zase podívá před sebe, zjistí, že ten vzdálený muž přestal popocházet sem a tam. Teď stojí nehybně jako strašák do zelí, v půli cesty mezi dvěma ohýnky.

Dívá se nahoru do kopce. Na ni.

Cambry ztuhne krev v žilách. Žaludek se jí zhoupne. Ani ona se nepohne, stojí stejně nehybně jako on. Jsou od sebe příliš daleko, než aby na něj zavolala. Možná by mohla zkusit zamávat. Neudělá to však.

Muž nepřestává zírat.

Vítr se obrátí, s tichým hučením rozkymácí větve stromů a stočí čtyři sloupce kouře doleva, muži přímo do obličeje. Ten se ale ani nepohne.

V této surreálné patové situaci Cambry přimhouří víčka a snaží se zaostřit. Není to poprvé, co na ni během těch devíti měsíců, kdy žije jako uprchlík, někdo civí. Za tu dobu ji bezpočtukrát vyzvali, aby koukala odjet z parkoviště nebo tábořiště. Teď se snaží rozpoznat víc detailů: Obrys nátělníku. Khaki kalhoty. Muž šmátrá rukama po něčem u pasu (zbraň, zbraň, zbraň, našeptávají její běsi, ale má to jiný tvar). Oběma rukama si to zvedne k obličeji.

Musíš jít.

Muž jako by udělal z dlaní kukátko a teď si ji prohlíží. Nepatrný záblesk odraženého světla potvrdí její podezření – ano, pozoruje ji dalekohledem.

Běž, Cambry. Honem.

Ten snový okamžik se však táhne donekonečna, vzduch houstne a ona má podivný pocit, že by mu snad měla zamávat. Málem to udělá. Je celá nesvá, polapená v hledáčku jeho pozornosti, cítí, jak si ji jeho vzdálené oči měří od hlavy k patě.

Zrychlí se jí tep. Srdce zběsile buší do hrudního koše.

Běž, honem, dělej…

Otočí se a klidně sestupuje z travnatého svahu, nutí se jít pomalu a nenuceně, když ji ten cizí chlap sleduje dalekohledem.

Jakmile mu zmizí z očí, začne sprintovat.

––––––––

Když má corollu na dohled, přestane běžet a ohlédne se.

S němou hrůzou zjistí, že muž se teď nachází v místech, kde byla před pouhými pár okamžiky ona. Zatím ji nevidí. Kráčí po travnatém svahu s rukama v bok, pod podrážkami se mu uvolňují kamínky, pátrá na vápenité půdě po jejích stopách.

Cambry padne na kolena za nejbližším stromem, snaží se popadnout dech.

Teď, na kratší vzdálenost, ho vidí lépe. Je to pěkný hromotluk. Vypouklé bicepsy. Ostříhaný na ježka. Něco mezi třiceti a čtyřiceti, s nápadně vojenským vzhledem. Musel také běžet, když ji tak rychle dohnal. Pohledem pátrá v okolním lese, stíní si oči před paprsky zapadajícího slunce.

Cambry si s hrůzou uvědomí, že ji ten neznámý pronásleduje.

Sundá si batoh ze zad a klesá níž a níž, dokud neleží na břiše na ztvrdlé hlíně. Tenká pokroucená borovice ji sotva kryje. Z jeho pohledu je Cambry jen oko a lícní kost, vykukující zpoza kmene stromu. Tak bystrozraký snad být nemůže, no ne?

Jenže jeho dalekohled pravděpodobně ano.

Aspoň že není ozbrojený. Cambry se trochu uleví. Představovala si, že bude mít přes záda kulovnici nebo sekyru v ruce. On má však ruce prázdné, až na ten dalekohled, a pod nátělníkem mu vykukuje rudá pokožka. Musel se ošklivě spálit na slunci. Kalhoty má spíš společenské. Převlékal se? Co tam dělal?

Ještě stále po ní pátrá mezi stromy. Přejíždí pohledem zleva doprava, a když se přiblíží k její skrýši, Cambry sevře žaludek ledová ruka. Muž krátce spočine očima na jejím stromě a hledá dál. Díkybohu.

Cambry zůstane nehybná jako socha, zalezlá ve žluté trávě, zasune ruku do zadní kapsy a nahmatá uklidňující obrys zavíracího nože KA-BAR se sedmicentimetrovou čepelí. Věčná škoda, že jí Blake ukradl tu pistoli, když od ní utíkal. Zbraň – třeba i ona směšná mrňavá pistolka – by se hodila. Batoh je jí teď na obtíž. Zpomaluje ji.